Subject: Nevo.co.il
From: <Saved by Windows Internet Explorer 8>
Date: Tue, 23 Nov 2010 13:04:00 +0200

____________________________________________________________________________________________________

www.nevo.co.il

____________________________________________________________________________________________________

עתמ (י-ם) 279/07  דראר מחמד
עבד מחסן נ' שר הפנים

____________________________________________________________________________________________________

בתי המשפט

בית משפט המחוזי
בירושלים

בשבתו כבית משפט
לעניינים מינהליים

עת"מ  279/07

בפני:

כבוד השופטת
יהודית צור - סגנית נשיא

16/01/2008

בעניין:

דראר מחמד עבד מחסן ת"ז 081029720

ע"י ב"כ עוה"ד ל. צמל ואח'

העותר

נ ג ד

שר הפנים

ע"י פרקליטות מחוז ירושלים

המשיב

מיני-רציו:
°

* משפט מינהלי – תושבות קבע – שלילתה
°

.
°

ביום 4.5.06 הגיש העותר בקשה להשבת תושבות וביום 9.5.06 הגיש בקשה נוספת
לקבלת רישיון לישיבת קבע בישראל. ביום 4.2.07 הודיע המשיב לעותר כי הוא דוחה את
בקשתו על הסף. בהחלטה נכתב, כי העותר תושב ארה"ב מזה שנים רבות. ב-15.8.89 רכש
אזרחות אמריקאית והעתיק את מרכז חייו בין השנים 81-97 לחו"ל. לפיכך נעשתה פקיעת
תושבות כדין ב-9.7.96. העותר הגיע לביקורים בישראל כתייר. ב-02' הוגשה עתירה בענינו
והעתירה נדחתה. העותר הגיש בקשת איחוד משפחות לאשתו תושבת שטחים בשנת 1994 כשהוא
מסתיר ביודעין כי רכש אזרחות אמריקאית. הבקשה סורבה בשנת 97'. העותר רשם את ילדיו
בטעות ולאחר מכן הוחלט ע"י מנהלת מרשם ודרכונים לבטל את מעמדם. העותר החליט להישאר
בישראל ללא כל אשרה או רשיון שהיה חוקי הוא משפחתו ואשתו תושבת השטחים. לפיכך
הוחלט, כי אין לדון בפניתו ויש לדחותה על הסף. על החלטה זו הוגשה העתירה. לעותר
נערך שימוע, והמשיב שב והחליט לדחות את בקשת העותר.
°

.
°

בימ"ש לעניינים מינהליים קיבל את העתירה בקובעו:
°

המחלוקת העיקרית בין הצדדים נוגעת לשאלה האם העותר עזב את ישראל והשתקע
במדינה זרה ובשל כך פקע רישיונו לישיבת קבע, כאמור בתקנה 11(ג) לתקנות
הכניסה לישראל. הלכה היא כי רישיון לישיבת קבע נסמך על מציאות של ישיבת
קבע בישראל, וכאשר מציאות זו אינה קיימת, פוקע הרישיון מעצמו ללא צורך במעשה ביטול
אקטיבי של המשיב. היסודות המנויים בתקנה 11א לתקנות
הכניסה לישראל מקימים
°

--- סוף
עמוד  1 ---
°

חזקה כי בהתקיימו של אחד מהם במציאות חייו של בעל הרישיון, ניתן לקבוע כי
אותו אדם עזב את ישראל והשתקע במדינה זרה. לפיכך, יש לדחות את טענת העותר כי
בנסיבות העניין הנטל להצדיק את שלילת הרישיון מוטל על המשיב ולא עליו.
°

שהות ארוכה במדינה זרה וקבלת אזרחותה הן אמנם אינדיקציות חזקות לקביעת מרכז
חיים באותה מדינה, אולם יש לזכור כי חזקות אלה אינן מוחלטות והן ניתנות לסתירה ע"י
בעל הרישיון. עצם קיומה של אחת החזקות שבתקנה אינה בבחינת סוף פסוק ובעל הרישיון
יכול עדיין להראות כי על אף קיום החזקה, מרכז חייו נותר בישראל והוא לא השתקע
במדינה זרה. בענייננו, לפחות אחת מהחזקות המנויות בתקנה 11א אכן מתקיימת בעניינו של
העותר, מאחר והוא קיבל אזרחות אמריקאית שאינה ניתנת אלא בדרך של התאזרחות. למרות
זאת, נחה דעת ביהמ"ש כי העותר עמד בנטל להוכיח כי מרכז חייו נותר בישראל וכי על אף
קבלת האזרחות הוא לא השתקע במדינה זרה (ארה"ב).
°

על העתקת מרכז חיים ניתן ללמוד ממכלול זיקות וקשרים. בחינת עניינו של העותר מעלה כי מתקיימות בו מספר נסיבות מיוחדות ויוצאות
דופן שיש בהן להוכיח כי מרכז חייו נותר בישראל. העותר נולד בירושלים ובה גדל. הוא
נישא פעמיים. העובדה כי מרכז חייהם של בני משפחתו הן מנישואיו הראשונים והן
מנישואיו השניים, היה בעיקרו של דבר בישראל, מחזקת את המסקנה כי שהותו של העותר
בחו"ל היתה במהותה זמנית ונועדה לצרכי עבודה בלבד. לכך יש להוסיף את העובדה כי
העותר הגיע לארץ לא פחות מ-8 פעמים בין השנים 1990-1997, ככל הנראה כדי לבקר את
משפחתו שנשארה בארץ. ביקורים אלה נמשכו בין חודש לארבעה חודשים. העותר אף הצהיר כי
ביקוריו בארץ נעשו ללא חריגה מתקופות השהיה בחו"ל שהתיר לו המשיב, המשיב לא חלק על
טענה זו. העותר הצהיר כי הוא מוכן לוותר על האזרחות האמריקאית שקיבל. נכונותו של
העותר לוותר על אזרחותו האמריקאית יש גם בה כדי להעיד על קשר חזק לארץ ועל כך שמרכז
חייו האמיתי של העותר אכן נמצא בישראל. מאז שנת 1997 ובמשך למעלה מ-10 שנים, לאור
התמשכות ההליכים בעניינו, נשאר העותר בישראל עם משפחתו ולא יצא ממנה. לאור נסיבות אלה, החלטת המשיב כי תושבתו של העותר פקעה – החלטה שהתבססה
בעיקרה על התקיימות החזקות המנויות בתקנה 11א ולא על בחינת נסיבות חייו המיוחדות של
העותר – אינה סבירה, ודינה להתבטל.

פסק
דין

1.
בפני
עתירה שהגיש דראר מחסן (להלן – העותר) נגד שר הפנים (להלן – המשיב) בה הוא מבקש
להעניק לו אשרת תושבות.

רקע
עובדתי

העותר נולד בשנת 1946 בירושלים. בשנת 1965 נישא העותר לרשידה מעלי, תושבת
מזרח ירושלים וניתן לו מעמד של תושב קבע בישראל. בשנת 1966 נסע העותר לעבוד במסחר

--- סוף
עמוד 2 ---

בונצואלה, בעוד אשתו, בנו הבכור שנולד בישראל, ומשפחתו הגרעינית נותרו
בירושלים. בשנת 1968 הצטרפו אשת העותר ובנו הבכור אל אביהם בונצואלה, ושם גם
נולדו לו שני ילדים נוספים (בשנים 1969 ו-1972). בשנת 1972 חזרה אשתו של העותר
לירושלים. בשנת 1975 שב גם העותר לירושלים ואשתו הגישה עבורו בקשה לאיחוד משפחות
(מאחר ובעת מלחמת ששת הימים לא שהה בישראל). הבקשה לאיחוד משפחות אושרה בשנת
1976. בשנה זו נולדה לעותר בת נוספת בישראל.

5.
העותר החל לעבוד במסחר בארצות הברית, ובנסיעותיו התכופות לישראל הוא השתמש
בתעודת מעבר ישראלית שניתנה לו בשנת 1977 וחודשה בשנת 1981. בתקופה זו חילק העותר
את זמנו בין ישראל לארה"ב, בעוד אשתו
המשיכה להתגורר בארץ. ביום 16.12.83 חידש המשיב את תעודת הזהות של העותר
(נספח 1 לעתירה). בשנת 1989 קיבל העותר אזרחות אמריקאית והחל להשתמש בדרכונו
האמריקאי לשם כניסה לישראל. בשנת 1990 נפטרה אשת העותר. בשנת 1991 נישא העותר שנית
לאסמהאן רשדי, תושבת האזור. לאחר נישואיהם נסעו העותר ואשתו לארה"ב וכעבור כשנה שבה
האשה לארץ ומאז לא עזבה אותה. ביום 29.9.94 חידש המשיב בשנית את תעודת הזהות של
העותר (נספח 2 לעתירה). לעותר ולאשתו השניה נולדו שלושה ילדים המתגוררים עד היום
בירושלים. שניים מילדיו אלה של העותר (שנולדו בשנת 1994 ו-1995) נרשמו במרשם
האוכלוסין הישראלי, אולם רישומם בוטל ביום 7.1.97 (נספח 3 לעתירה). החל משנת 1997
לא יצא העותר מישראל. מלבד בת אחת המתגוררת בארה"ב, מתגוררים כיום כל ילדיו של
העותר בישראל, וכן יש לו 12 נכדים המתגוררים גם הם בירושלים.

--- סוף עמוד  3
---

רקע
דיוני

6.
ביום
20.9.94 הגיש העותר בקשה לאיחוד משפחות עבור אשתו השנייה. ביום 9.7.96 הגיש העותר
בקשה לאשרת תושב חוזר, אך זו נדחתה בו ביום (נספח 4 לעתירה). ביום 11.7.96 פנה
העותר בשנית למשיב בקשר לבקשה לאיחוד משפחות שהגיש. ביום 7.1.97 דחה המשיב את בקשת
העותר לאיחוד משפחות עבור אשתו, בנימוק כי הוא חדל להיות תושב, וכן הודיע לו כי שני
ילדיו נרשמו בטעות במרשם האוכלוסין ועל כן הם יימחקו מהמרשם (נספח 3
לעתירה).

7.
ביום
3.6.98 שב העותר ופנה למשיב. ביום 8.6.98 חזר המשיב והודיע לעותר כי הוא חדל להיות
תושב מאחר וקיבל אזרחות אמריקאית (נספח 5 לעתירה). ביום 26.10.99 פנה העותר פעם
נוספת למשיב, וביום 20.2.00 חזר המשיב ודחה את פנייתו מאותו נימוק (נספח 7 לעתירה).
ביום 28.6.00 פנה המשיב למחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה (נספח 8 לעתירה). בתשובה
שכתבה מנהלת המחלקה ב-3.8.00 נמסר כי תושבתו של העותר פקעה בשנת 1996 וכי הוא מעולם
לא הוכר כתושב חוזר (נספח 9 לעתירה). ביום 9.11.00 שב העותר ופנה למשיב, אשר הורה
לו במכתב מיום 18.5.01 לצרף מסמכים נוספים (נספח 10 לעתירה). העותר טוען כי המציא
למשיב את המסמכים המבוקשים אך לא זכה לקבל תשובה. ביום 30.5.02 הגיש העותר עתירה
לבית המשפט לעניינים מינהליים (עת"מ
566/02, נספח 12 לעתירה זו).

ביום 30.9.02 נדחתה העתירה שהגיש העותר בתיק עת"מ
566/02. בפסק הדין שניתן על ידי כבוד השופטת נאור נקבע:
"הן מטעמי מהות שהם עיקר, והן מטעם דיוני של אי הגשת הסיכומים, למרות כל
האורכות שניתנו, אין מנוס מדחיית עתירה זו, וכך אני מורה". ביום

--- סוף
עמוד 4 ---

24.2.04 פנה העותר למשיב בבקשה נוספת, הפעם באמצעות באת כוחו הנוכחית
(נספח 24 לעתירה). ביום 18.4.04 ביקש המשיב מהעותר להמציא לו מסמכים מהשנתיים
האחרונות המוכיחים כי מרכז חייו הוא בישראל (נספח 26 לעתירה). ביום 22.4.04 צירף
העותר את המסמכים המבוקשים (נספח 28 לעתירה). ביום 17.11.04 ביקש המשיב מבאת כוחו
של העותר להמציא לו ייפוי כוח לפיו היא מייצגת את העותר (נספח 37 לעתירה), זאת
למרות שייפוי כוח כאמור הומצא למשיב עוד ביום 24.5.04 (נספח 29 לעתירה). ביום
3.2.05, משלא קיבל העותר תשובה מהמשיב למרות תזכורות רבות ששלח (נספחים 31-36,
38-40 לעתירה), הוא הגיש עתירה נוספת לבית המשפט (עת"מ
194/05).

11.
ביום
18.7.05 התקיים דיון בעתירה השניה בפני כבוד השופט דוד חשין.
העותר קיבל את הצעת בית המשפט למחוק את העתירה ולהגיש במקומה בקשה לביטול פסק הדין
שניתן בעתירה הראשונה (עת"מ
566/02; נספח 44 לעתירה זו). בקשה לביטול פסק הדין בעת"מ
566/02 הוגשה ביום 7.9.05 (נספח 46 לעתירה זו). ביום 28.2.06 נערך
דיון בבקשה (נספח 48 לעתירה זו). ביום 25.4.06 הודיע המשיב כי הוא מוכן לבחון מחדש
את עניין פקיעת תושבותו של העותר אם יגיש בקשה חדשה ללשכת מנהל האוכלוסין (נספח 50
לעתירה). ביום 1.5.06 הסכים העותר להצעת המשיב (נספח 51 לעתירה) ובעקבות זאת, ביום
11.5.06 החליט בית המשפט למחוק את הבקשה לביטול פסק דין ולהורות למשיב לבחון את
הבקשה החדשה שיגיש העותר בלב פתוח וליתן בה החלטה תוך זמן סביר (נספח 52 לעתירה).

--- סוף
עמוד 5 ---

ביום 4.5.06 הגיש העותר בקשה להשבת תושבות (נספח 55 לעתירה) וביום 9.5.06
הגיש בקשה נוספת לקבלת רישיון לישיבת קבע בישראל (נספח 53 לעתירה). ביום 4.2.07
הודיע המשיב לעותר כי הוא דוחה את בקשתו על הסף:

"הנדון תושב ארה"ב מזה שנים רבות. ב-15.8.89 רכש אזרחות אמריקאית והעתיק
את מרכז חייו בין השנים 81-97 לחול. לפיכך נעשתה פקיעת תושבות כדין ב-9.7.96.
יצויין כי הגיע לביקורים בישראל כתייר באשרת ב/2. ב-02 הוגשה עתירה בענינו והעתירה
נדחתה. הנדון הגיש בקשת אחמ"ש לאשתו תושבת שטחים בשנת 1994 כשהוא מסתיר ביודעין
ובניגוד למה שנטען בתצהיר כי רכש אזרחות אמריקאית. הבקשה סורבה בשנת 97 והודעה על
כך נשלחה לעורך דינו אז שמואל מצא. באותה נשימה שהסתיר ביודעין כי רכש אזרחות
אמריקאית רשם את ילדיו בטעות ולאחר מכן הוחלט ע"י מנהלת מרשם ודרכונים לבטל את
מעמדם. הנדון למרות שעתירתו נדחתה החליט להישאר בישראל ללא כל אשרה או רשיון שהיה
חוקי הוא משפחתו ואשתו תושבת השטחים. לאור האמור לעיל אין לדון בפניתו ויש לדחות
אותה על הסף, 4 שנים לאחר דחית עתירתו הוגש התצהיר דבר המעיד על כך שעשה זאת
ביודעין ובמודע."

(נספח 70 לעתירה).

על החלטה זו הגיש העותר ביום 26.2.07 את העתירה בפניי.

ביום 30.4.07 הגיש העותר בקשה למתן פסק דין בהיעדר כתב תשובה, לאחר
שהמשיב לא הגיש את כתב התשובה שהיה עליו להגיש עד ליום 19.4.07. באותו יום
(30.4.07) הגיש המשיב בקשה להארכת המועד להגשת כתב התשובה ב-30 יום. בית המשפט
נענה לבקשה והורה למשיב להגיש תשובה עד יום 31.5.07. כתב התשובה לא הוגש בזמן.
ביום 3.6.07 הגיש העותר בקשה נוספת למתן פסק דין בהיעדר תשובה, מאחר והמשיב לא
ביקש מתן אורכה לשם הגשת כתב התשובה. בית המשפט הורה ביום 3.6.07 למשיב להגיב
לבקשת העותר תוך 3 ימים. שבוע לאחר מכן, ביום 10.6.07 חזר והגיש העותר בקשה למתן
פסק דין

--- סוף
עמוד 6 ---

בהיעדר כתב תשובה, לאחר שהמשיב לא הגיש כל תגובה לבקשת העותר מיום
3.6.07. באותו יום (10.6.07) הורה בית המשפט כי בקשת העותר למתן פסק דין בהיעדר
תשובה תידון במועד שנקבע לדיון בעתירה. ביום 12.6.07 הגיש המשיב את תגובתו לבקשת
העותרים לקבלת פסק דין בהיעדר תשובה. המשיב ציין כי הוא מתכוון לערוך לעותר שימוע
וביקש להאריך את מועד הגשת התשובה ב-30 יום נוספים ולשוב ולדחות את הדיון. עוד
באותו יום (12.6.06) נערך לעותר שימוע (פרוטוקול השימוע צורף כנספח י"א לתשובת
המשיב). ביום 14.6.07 נעתר בית המשפט לבקשת המשיב להארכת המועד להגשת כתב התשובה
בעקבות השימוע שנערך לו. ביום 15.10.07 שב המשיב והחליט לדחות את בקשת העותר,
בטענה כי בשימוע הוא לא העלה נסיבות או נתונים חדשים שלא הועלו בעבר (נספח י"ב
לתשובת המשיב). וכך נכתב בהחלטה:

"ביום 12.6.07 נערך לך שימוע, במסגרתו מסרת כי עוד בשנת 1996 ידעת על
פקיעת תושבותך. כמו כן, לא נמצא ממש בגרסה אשר מסרת לעניין הטעם שהוביל לרכישת
האזרחות האמריקאית על ידך. נמצא כי לא הובאו נסיבות או נתונים חדשים שלא היו בידיעת
משרד הפנים, אשר יש בהם כדי לתמוך בבקשתך להשבת התושבות הישראלית. למעשה, עיון
בנתוני משרד הפנים מעלה כי מאז 1966, ולכל הפחות עד לשנת 1997, מרבית זיקותיך היו
מחוץ לתחום ישראל. לא זו בלבד אלא גם רכשת אזרחות אמריקאית לכל הפחות בשנת 1989.
אשר על כן, נמצא כי תושבותך פקעה כדין בנסיבות אלו, וכי אין במסמכים אשר הצגת כדי
לשנות החלטה זו."

(נספח י"ב לתשובת המשיב).

--- סוף עמוד  7
---

טענות הצדדים

טענות העותר

18.
העותר טוען כי המשיב הפעיל את שיקול דעתו בהתבסס על הנחיות מנהליות שהתקבלו
בסוף שנת 1995, בעוד הנסיבות העובדתיות הנוגעות לעניינו ארעו קודם לכן. לטענת
העותר, הלכה היא כי אין להפעיל הנחיות חדשות באורח רטרואקטיבי על התנהגות בעבר אלא
רק מכאן ולהבא ולאחר תקופת מעבר בלבד, דבר שלא נעשה במקרה זה. העותר מוסיף כי
הנחיות אלו לא פורסמו מעולם וכי תחולתן למפרע לא נועדה לתכלית ראויה אלא למטרות
מפלות, החורגות מסמכות ופסולות לחלוטין. לטענת העותר, תכליתן האמיתית של ההנחיות
החדשות היא דמוגרפית ומדינית להגדיל את אחוז הרוב היהודי בירושלים באמצעות שלילת
מעמדם של תושבי ירושלים הערבים שחזרו לעיר. לאור כל זאת טוען העותר כי ההנחיות משנת
1995 וההחלטות שהתקבלו מכוחן בטלות.

19.
העותר טוען כי בהתאם לתקנות 11(ג) ו-11(א) לתקנות
הכניסה לישראל, תשל"ד-1974 (להלן – תקנות
הכניסה לישראל), כפי שפורשו עד לשנת 1995 (טרם ההנחיות החדשות), לא
ניתן לקבוע כי הוא השתקע בחו"ל. לטענתו, הוא כלכל את מעשיו וחייו במשך שנים על פי
מדיניות המשיב כפי שנהגה עד לשנת 1995, וזאת על מנת לשמור על תושבותו וזכותו לשוב
לביתו, ועל כן לא יכול היה לשער כי לפתע ימצא עצמו כמהגר בלתי חוקי
בעירו.

20.
העותר טוען כי מרכז חייו הבלעדי כיום ובעת קבלת החלטות המשיב הוא בישראל,
וכי המשיב הפעיל שיקול דעת בלתי סביר בהתעלמו מכך, במיוחד מאחר וקודם לכן הכיר בו
כתושב קבע ורק לאחר מכן שינה את עמדתו וביטל את הרישיון ללא כל הצדקה. לטענת העותר,
המשיב הסתפק בבחינת עובדות לקויות בחסר ולא בחן את כל השיקולים הרלוונטיים הנוגעים
לזיקה לישראל.

--- סוף
עמוד 8 ---

העותר טוען כי מקום מגוריו בירושלים וכי הוא עובד בה כיום. הוא מציין כי
ילדיו מהנישואים השניים נולדו בירושלים ומקבלים בה טיפוליים רפואיים וגם ארבעת
ילדיו מנישואיו הראשונים מתגוררים בארץ. העותר מוסיף כי אין לו נכסים או רכוש
מחוץ לירושלים. עוד מציין העותר כי הוא סב ל-12 ילדים המחזיקים כולם ברישיונות
לישיבת קבע. לטענת העותר, שלילת מעמדו פירושה איבוד מקום עסקו ועזיבת
ביתו.

העותר טוען כי מצבו שונה לחלוטין ממקרים אחרים שנדונו בפסיקה בהם לעותרים
לא היתה כוונה לקיים את חייהם בישראל באופן שוטף אלא רק לקבל את האישורים הנדרשים
ולחזור אל משפחותיהם בחו"ל. העותר טוען כי הוא גר בישראל, הוא ניתק את כל קשריו
עם מקומות אחרים בעולם, ולא נשקף ממנו כל סיכון בטחוני. לטענתו אין כל אינטרס
מדיני או ציבורי למנוע את המשך מגוריו בארץ.

העותר טוען כי ביטול רישיון קיים או שינוי החלטה קודמת מחייבים את המשיב
להפעיל את שיקול דעתו בסבירות והגינות ותוך איזון ראוי בין אינטרס הפרט לצרכי
הציבור. לטענת העותר, לא אירע כל דבר המצדיק לשלול את מעמדו ולבטל את רישיונו,
והשינוי היחיד שחל בחייו הוא דווקא העמקת קשריו לירושלים וניתוק קשריו עם הניכר.

העותר טוען כי בחינת מרכז חייו של אדם לצורך קביעת מעמדו חייבת להיעשות
על בסיס תשתית עובדתית אינדיבידואלית מקיפה הכוללת יסודות רבים. לטענתו, הוא לא
ניתק את זיקתו לישראל בעת שהייתו בחו"ל ולא שינה את מרכז חייו בעבר, אלא שהה
בחו"ל לשם פרנסה וצבירת חסכון בלבד, במטרה לחזור לארץ על בסיס כלכלי איתן יותר.
העותר מוסיף כי הוא חזר פעמים רבות לישראל ולא חרג מתקופת השהיה בחו"ל שניתנה לו
על פי אשרת תושב חוזר ותעודות המעבר. לטענת העותר, בחינת העובדות בעניינו אינה
מצביעה על כוונה להינתק מישראל אלא על שהייה ארעית בחו"ל בשאיפה לחזור.

--- סוף
עמוד 9 ---

העותר טוען כי הוא החליט לקבל את האזרחות האמריקאית בשל קשיים שהערים
עליו המשיב שלא חידש את תעודת המעבר שהיתה לו, זאת למרות שלא חפץ באזרחות זו.
העותר הוסיף כי קיבל את האזרחות האמריקאית אך ורק בעקבות נישואיו לאזרחית
אמריקאית וכי גם לאחר קבלת האזרחות האמריקאית הוא המשיך לבוא לביקורים בישראל
ושמר על זיקה מתמדת עם מולדתו.

העותר טוען כי כללי הצדק הטבעי הופרו בעניינו לאחר שקיבל הודעה מהמשיב בה
נאמר לו רק כי פקע רישיונו לישיבת קבע ועליו לעזוב את הארץ תוך שלושה חודשים,
מבלי שנאמר לו כי זכותו להשמיע את טענותיו בפני בעל סמכות או להגיש ערר ומבלי
שהמשיב נענה לבקשותיו להיפגש עם נציג מוסמך.

העותר טוען כי נהפכו הנטלים בעניין שלילת רישיונו וזכויותיו כתושב
המדינה. לטענתו, המשיב קובע ממצא בדבר פקיעת הרישיון לישיבת קבע על יסוד חזקה
עובדתית כלשהי ואז מטיל על התושב את המשימה לשכנע אותו כי אין לבטל את מעמדו
וזכויותיו. העותר טוען כי הנטל להצדיק את שלילת רישיונו ופקיעת זכויותיו צריך
להיות מוטל על המשיב ולא עליו, וכי לנוכח עוצמת הפגיעה הגורפת בכל זכויותיו כתושב
ישראל, כך מתגברת עוצמת הראיה הנדרשת מהמשיב.

העותר טוען כי בעקבות עתירות רבות של תושבי מזרח ירושלים וארגוני זכויות
אדם, שינה המשיב את מדיניותו וקבע בתצהיר שהגיש בבג"צ
2227/98 (הידוע כנוהל שרנסקי) כי מי שהשתקע בחו"ל אך חזר והוכיח כי מרכז חייו
ובני משפחתו בשנתיים האחרונות בישראל, תוחזר לו תושבותו. לטענת העותר יש להחיל
מדיניות זו גם בעניינו מאחר ומאז שנת 1997 מרכז חייו בירושלים. העותר טוען כי
במספר מקרים החיל המשיב את נוהל שרנסקי גם על תושבים שקיבלו אזרחות זרה בדרך של
התאזרחות או קיבלו רשיון לישיבת קבע במדינה

--- סוף
עמוד 10 ---

הזרה (בג"צ
2227/98 לעיל, בג"צ
855/02 צלאח דארי ואח' נ' משרד הפנים, להלן – בג"צ
דארי, [פורסם בנבו]).

העותר מפנה לפסק הדין בעת"מ
787/06 היפאא תמימי נ' שר הפנים (להלן – פס"ד תמימי,
[פורסם בנבו])
שניתן ביום 7.10.07 על ידי כבוד הנשיאה ארד, בו נקבע כי יש להשיב לעותרת את
רישיונה לישיבת קבע לאור הנסיבות החריגות של המקרה והעובדה כי המשיב למעשה הטעה
את העותרת במשך שנים. לטענת העותר, גם אליו התייחס המשיב משנת 1994 כתושב לכל דבר
ועניין, בכך שקיבל את בקשת האחמ"ש שהגיש, חידש את תעודת הזהות שלו ביום 29.9.94,
ורשם את ילדיו שנולדו במרשם האוכלוסין בשנים 1994 ו-1995. לטענת העותר, פעולתו של
המשיב בעניינו גרמה לו להסתמך על מצג שווא לפיו הוא שוהה כדין בישראל כתושב קבע,
ועל כן יש להורות למשיב להחזיר לו את רישיונו, כפי שנעשה בפרשת תמימי.

טענות המשיב

36.
המשיב טוען כי האזרחות האמריקאית שקיבל העותר אינה ניתנת בנקל ולמי שלא חפץ
בה, אלא רק למי שמבקש ופועל באופן אקטיבי לשם קבלתה.

37.
המשיב טוען כי בהתאם לרישומים שבידו, העותר שהה משנת 1981 ועד לשנת 1997
מחוץ לישראל, למעט ביקורים קצרים שנעשו באמצעות אשרת התייר שקיבל על גבי דרכונו
האמריקאי. לטענת המשיב, העותר העתיק את מרכז חייו אל מחוץ לתחום ישראל במשך 16
שנה.

המשיב טוען כי ארבעת ילדיו של העותר מנישואיו הראשונים התגוררו עימו
בחו"ל, כאשר שלושה מהם אף התגוררו בחו"ל בעת שהעותר הגיש את העתירה הראשונה
(עת"מ
566/02

--- סוף
עמוד 11 ---

).
המשיב מוסיף כי ילדיו אלה של העותר, כמו גם אשתו הראשונה, נשאו דרכונים אמריקאים
נכון לאותה עת.

המשיב טוען כי תוקף אשרת התייר עימה נכנס העותר לארץ פג ועל כן הוא למעשה
שוהה בישראל שלא כדין משך שנים רבות. לטענת המשיב, העותר ידע על פקיעת תושבותו
החל מיום 9.7.96 כאשר המשיב הודיע לו על כך לראשונה.

המשיב טוען כי שלושת ילדיו של העותר מנישואיו השניים, אינם רשומים במרשם
האוכלוסין של ישראל. המשיב מוסיף כי רישומם של שניים מהילדים במרשם הישראלי נעשה
בטעות והוא הודיע על כך לעותר ביום 7.1.97 (נספח 3 לעתירה) ולאחר מכן מחק אותם
מהמרשם.

המשיב טוען כי במסגרת השימוע שנערך לעותר ביום 12.6.07 הוא לא הביא כל
נסיבות או נתונים חדשים שלא היו בידי המשיב בעבר, ואילו הנתונים שהובאו חיזקו את
המסקנה לפיה מרכז חייו של העותר היה בארה"ב וכי ידע שתושבותו פקעה כדין. המשיב
טוען כי החלטתו מיום 15.10.07 לשוב ולדחות את בקשתו של העותר מבוססת וניתנה
כדין.

המשיב טוען כי חוק הכניסה
לישראל, תשי"ב-1952 (להלן – חוק הכניסה) קובע כי מי שאינו אזרח
ישראלי או בעל אשרת עולה או תעודת עולה, אינו בעל זכות קנויה לשבת בישראל, וכי
ישיבתו בישראל מותנית בקבלת רישיון ישיבה. המשיב מוסיף כי שיקול הדעת להעניק
רישיונות ישבה מסור לשר הפנים, אשר לו שיקול דעת רחב הנובע מעקרון ריבונות המדינה
וסמכותה הבלעדית להחליט מי יוכל לשהות בשטחה.

המשיב טוען כי תוקפו של רישיון לישיבת קבע יכול שיפקע בהתקיים תנאים
מסוימים המנויים בתקנה 11(א) לתקנות
הכניסה לישראל. לטענת המשיב, העותר נופל למסגרת תקנה 11(א) לתקנות מאחר ומתקיימים בו
שני פרמטרים המנויים בתקנה: הוא שהה שבע שנים לפחות מחוץ לישראל, ובנוסף הוא קיבל
אזרחות זרה בדרך של התאזרחות. המשיב

--- סוף
עמוד 12 ---

מוסיף כי גם אם תתקבל טענת העותר לפיה ביקוריו הקצרים במהלך השנים הפסיקו
את מרוץ הזמן של שבע השנים, הרי שעדיין מתקיים בו הפרמטר הנוגע להתאזרחות זרה ועל
כן רישיון הישיבה של העותר פקע.

המשיב טוען כי לאחר שקיבל העותר את האזרחות האמריקאית, ובשים לב למכלול
זיקותיו לארה"ב – שהותו רבת השנים שם, לידת ילדיו שלא בישראל, ניהול עסקיו מחוץ
לישראל וכו', פקע רישיון ישיבת הקבע שלו, וזאת עוד בשנת 1996.

המשיב מציין כי "נוהל שרנסקי" אינו חל בעניינם של מי שפקעה תושבותם מכוח
התאזרחות במדינה אחרת, ועל כן הוא אינו יכול לחול בעניינו של העותר.

המשיב טוען כי עניינו של העותר נשקל על ידו בעבר ואף על ידי הערכאות.
לטענתו, עמדתו התקבלה על ידי בית המשפט בעתירה הראשונה (עת"מ
566/02), וניתן בה פסק דין שעודנו עומד על מכונו. המשיב טוען כי
סוגיית פקיעת תושבותו של העותר נדונה והוכרעה במסגרת אותה עתירה ובמסגרת החלטות
המשיב, ולטענתו העותר לא הצביע על נסיבות חדשות שיש בהן כדי להביא לשינוי בהחלטה.
המשיב מוסיף כי גם השימוע שנערך לעותר העלה כי מירב זיקותיו היו אל מחוץ לתחום
ישראל. עוד טוען המשיב כי העתירה הראשונה (עת"מ
566/02) נדחתה גם מטעמים הנעוצים במהות ולא בפרוצדורה
בלבד.

המשיב טוען כי למרות שהודיע לעותר על פקיעת תושבותו ביום 7.1.97, בחר
העותר שלא לעתור נגד ההחלטה בזמן אלא להמשיך ולשהות בארץ שלא כדין. המשיב מוסיף
כי העותר הגיש את עתירתו הראשונה לבית המשפט רק בשנת 2002, וגם משזו נדחתה המשיך
לשהות בישראל שלא כדין ועל כן יש לדחות כל טענה הנוגעת לשהותו כאן מאז אותו
מועד.

--- סוף
עמוד 13 ---

המשיב טוען כי העותר לא הצביע על כל פגם שנפל בהחלטתו בעניינו, וכי זו
נתקבלה לאחר עיון חוזר בנתונים ועריכת שימוע, אינה חורגת ממתחם הסבירות ועל כן
אינה מצדיקה כל התערבות של בית המשפט.

דיון
והכרעה

55.
לאחר
שעיינתי בעתירה ובתגובת המשיב ובחנתי את המסמכים השונים שהציגו בפניי ואת המצב
המשפטי, הגעתי למסקנה כי דין העתירה להתקבל.

56.
ראשית, יש לדחות את טענתו המקדמית של המשיב לפיה עניינו של המשיב נידון
והוכרע כבר בערכאות השיפוטיות, ובמיוחד במסגרת פסק הדין שניתן בעתירה הראשונה
(עת"מ
566/02). בפסק הדין נכתב (מפי כב' השופטת מ.
נאור):

"אני סבורה שבנסיבות אלה יש מקום לדחות את העתירה. לא מטעמים
פרוצדורליים בלבד נדחית העתירה אלא גם לגוף העניין. בדיון בעל פה הבהרתי כי על עו"ד
טנוס (בא כוחו הקודם של העותר – י.צ) "להתגבר" בסיכומיו על ההלכה הפסוקה
המחייבת שנקבעה בבג"צ
282/88 עווד נ' ראש הממשלה ושר הפנים פ"ד מב(2) 424 עליה עמדה
המדינה בתגובתה. העותר שלפני קיבל אזרחות זרה בדרך של התאזרחות. העותר טען בעתירתו
כי קבלת האזרחות נבעה מבקשת אחותו. לעניין זה אין נפקות משפטית. העותר, שלא הגיש
סיכומים, לא הראה מדוע למרות ההלכה האמורה זכאי הוא למבוקש על ידו, וגם אני אינני
רואה כיצד "מתגבר" הוא על ההלכה הפסוקה. יתכן ולא בכדי לא הוגשו סיכומיו.

הן מטעמי מהות שהם עיקר,
והן מטעם דיוני של אי הגשת הסיכומים, למרות כל האורכות שניתנו, אין מנוס מדחיית
עתירה זו, וכך אני מורה."

--- סוף
עמוד 14 ---

בית המשפט קבע אמנם בפסק הדין כי העתירה נדחית בעיקר מטעמי מהות וכי הוא
אינו רואה כיצד העותר יוכל להתגבר על ההלכה הפסוקה. אולם, כפי שבית המשפט ציין,
בא כוחו דאז של העותר לא הגיש סיכומים במסגרת ההליך, ולכן למעשה לא נערך דיון
לגופו של עניין שבו יכול היה העותר לטעון ולהסביר מדוע עניינו שונה מהמקרים
שנדונו והוכרעו בפסיקה. בענייננו מדובר בשלילת זכות בסיסית של העותר שהיא הזכות
לתושבות, הכוללת בין השאר את זכותו של העותר להתגורר במקום בו נולד, יחד עם
משפחתו. במקרה שכזה ברי שלא ניתן להסתפק בהכרעה קצרה ותמציתית שניתנה במסגרת פסק
הדין (ובלא שנשמעו טענות העותר לאור מחדלו הרשלני של בא כוחו דאז), ונראה כי אין
הצדקה לחסום את העותר על הסף וראוי להידרש לטענותיו ולדון בהן לגופן. זו גם
המשמעות שיש לייחס להצעת המשיב שקיבלה תוקף של פסק דין בעתירה הנוספת שהגיש העותר
(עת"מ
566/02). בעתירה זו, הודיע המשיב (ביום 25.4.06) כי הוא מוכן
לבחון מחדש את שאלת פקיעת התושבות של העותר במידה ויגיש בקשה חדשה ללשכת מינהל
האוכלוסין. ואכן, ביום 11.5.06, הורה בית המשפט (כב' השופט
ד.חשין) למשיב לשקול את הבקשה החדשה שיגיש המשיב לעניין פקיעת תושבות "בלב
פתוח ויתן החלטתו בה תוך זמן סביר" (נספח 52 לעתירה). לאור האמור, יש לבחון
את בקשתו של העותר לגופה ודין הטענה המקדמית שהעלה המשיב להידחות.

60.
המצב
החוקי המסדיר את עניינו של העותר קבוע בתקנה 11 לתקנות
הכניסה לישראל לאמור:

11. (ג) תוקפו של רשיון לישיבת קבע יפקע בהתקיים הנסיבות האמורות בפסקאות
(4) או (5) לתקנת משנה (א) וכן אם בעל הרשיון עזב את ישראל והשתקע במדינה מחוץ
לישראל.

--- סוף
עמוד  15 ---

11א. לענין תקנות 10 ו-11, יראו אדם כמי שהשתקע במדינה מחוץ לישראל אם
נתקיים בו אחד מאלה:

(1)
הוא שהה מחוץ לישראל תקופה של שבע שנים לפחות ובאשרה ורשיון לישיבת ארעי
מסוג א1/ — שלוש שנים לפחות;

(2)
הוא קיבל רשיון לישיבת קבע באותה מדינה;

(3)
הוא קיבל את האזרחות של אותה מדינה בדרך של התאזרחות.

בענייננו, המחלוקת
העיקרית בין הצדדים נוגעת לשאלה האם העותר עזב את ישראל והשתקע במדינה זרה ובשל כך
פקע רישיונו לישיבת קבע, כאמור בתקנה 11(ג).

61.
הלכה
היא כי רישיון לישיבת קבע נסמך על מציאות של ישיבת קבע בישראל, וכאשר מציאות זו
אינה קיימת, פוקע הרישיון מעצמו ללא צורך במעשה ביטול אקטיבי של המשיב (בג"צ עווד
לעיל, פיסקה 14). היסודות המנויים בתקנה 11א לתקנות
הכניסה לישראל מקימים חזקה כי בהתקיימו של אחד מהם במציאות חייו של
בעל הרישיון, ניתן לקבוע כי אותו אדם עזב את ישראל והשתקע במדינה זרה. לפיכך, יש
לדחות את טענת העותר כי בנסיבות העניין הנטל להצדיק את שלילת הרישיון מוטל על המשיב
ולא עליו. משמעות החזקה המשפטית היא, שבהתקיים אחד מהיסודות המופיעים בתקנה 11א
נהפך נטל ההוכחה הרגיל ומונח כעת לפתחו של העותר.

שהות ארוכה במדינה זרה וקבלת אזרחותה הן אמנם אינדיקציות חזקות לקביעת
מרכז חיים באותה מדינה (בג"צ דארי לעיל), אולם יש לזכור כי חזקות אלה אינן
מוחלטות והן ניתנות לסתירה על ידי בעל הרישיון (בג"צ
7023/94 פתחיה שקאקי ו-3 אח' נ' שר הפנים, [פורסם בנבו]). עצם קיומה של אחת החזקות שבתקנה אינה בבחינת סוף פסוק ובעל הרישיון
יכול

--- סוף
עמוד 16 ---

עדיין להראות כי על אף קיום החזקה, מרכז חייו נותר בישראל והוא לא השתקע
במדינה זרה. במקרה שלפנינו, אין למעשה מחלוקת אמיתית כי לפחות אחת מהחזקות
המנויות בתקנה 11א אכן מתקיימת בעניינו של העותר, מאחר והוא קיבל אזרחות אמריקאית
שאינה ניתנת אלא בדרך של התאזרחות. למרות זאת, נחה דעתי כי העותר עמד בנטל להוכיח
כי מרכז חייו נותר בישראל וכי על אף קבלת האזרחות הוא לא השתקע במדינה זרה
(ארה"ב).

65.
לאחרונה ניתן בבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים (מפי כבוד השופט משה סובל) פסק דין במקרה שנסיבותיו דומות למקרה שלפנינו.
באותו מקרה קבע בית המשפט כי למרות העובדה שהעותר קיבל אזרחות אמריקאית, אין לומר
כי רישיון הישיבה שלו בישראל פקע. וכך נאמר בפסק הדין לעניין האפשרות העומדת לבעל
הרישיון לסתור את החזקה הקבועה בתקנה 11א:

"כבר נפסק כי "תקנה 11א לתקנות הנ"ל רק קובעת 'חזקת השתקעות', אם
נתקיימה אחת העובדות המנויות בתקנה. חזקה זו ניתנת לסתירה על ידי בעל הרשיון"
(בג"צ
7023/94 שקאקי נ' שר הפנים, [פורסם בנבו]; ההדגשה הוספה). משמעותה של סתירה החזקה הנה הצגת הוכחה משכנעת מצד בעל
הרישיון לכך שחרף התקיימות אחד או יותר מהאירועים המנויים בתקנה 11א, מרכז חייו
נותר בישראל, שהלוא "המבחן המכריע הינו מציאות החיים, כפי שהתרחשה הלכה למעשה"
(בג"ץ
282/88 עווד נ' ראש הממשלה, פ"ד מב(2) 424, 433).

6.    העותר הציג בפני משרד הפנים נתונים במטרה לסתור את
החזקה, שהרי טענתו היא ש-20 שנות מגוריו מחוץ לארצות הברית - הן קודם לקבלת האזרחות
הזרה והן בתכוף לאחר מכן - מוכיחות, בבחינת סופו מעיד על תחילתו, כי קבלת האזרחות
לא היוותה מבחינתו השתקעות בארצות הברית. המשיב כלל לא התמודד עם טענה זו, אלא
הסתפק בהפניה להוראות תקנות 11(ג) ו-11א(3). זוהי תשובה בלתי-מספקת, משום שאין בה
התחשבות בזכותו של בעל הרישיון לסתור את החזקה ולהראות כי לנוכח נסיבותיו המיוחדות
אין לחזקות המנויות בתקנה 11א תחולה בענינו. קיומו של שיקול דעת בידי שר הפנים
להתחשב בכל נסיבה

--- סוף
עמוד  17 ---

הנוגעת לבעל הרישיון, אף אם נופל הוא לגדר תקנות 11(ג) ו-11א(3), הוכר על
ידי שר הפנים עצמו בתצהיר אותו הגיש לבית המשפט העליון בבג"ץ
2227/98 (המוכר בשם "תצהיר שרנסקי") לפיו אין באמור בתצהיר "לגרוע
מהוראות הדין בכל הנוגע להתאזרחות ולרכישת רישיון ישיבת קבע מחוץ לישראל, ומשיקול
דעת משרד הפנים בנוגע ליישומן, לאור נסיבותיו האישיות ומכלול זיקותיו של
הפונה".

(עת"מ (מחוזי י-ם)
457/06 סמיר ג'אודת מוסטפא אבו חאג' נ' שר הפנים,
[פורסם בנבו]).

66.
בחינת עניינו של העותר מעלה כי מתקיימות בו מספר נסיבות מיוחדות ויוצאות
דופן שיש בהן להוכיח כי מרכז חייו נותר בישראל. להלן אבחן את נסיבות המקרה, בשים לב
לטענות הצדדים, למסמכים שהוגשו ולמצב המשפטי.

ראשית, משפחתו (נשותיו וילדיו) של העותר נותרה כל השנים בישראל.

העותר נישא פעמיים. אשתו הראשונה היתה תושבת ישראל לה נישא בשנת 1965. האשה
הראשונה נשארה בארץ בעת שנסע לונצואלה בשנת 1966 והצטרפה אליו בשנת 1968 (בשנת 1966
נולד בנו הבכור של העותר, בישראל). כעבור 4 שנים, בשנת 1972, לאחר שנולדו לזוג שני
ילדים נוספים בונצואלה, חזרו העותרת ושלושת הילדים לישראל. כשנה לאחר מכן, בשנת
1975, חזר גם העותר לישראל. בשנת 1976 נולדה לעותר בת נוספת, בישראל. החל מתקופה זו
חילק העותר את זמנו בין ארה"ב לישראל, בעוד אשתו נותרה בארץ. מקום מגורי
ילדיו של העותר החל מתקופה זו אינו ברור דיו. בהתאם לנאמר בעתירה ובתצהיר, היה מרכז
חייהם בישראל. המשיב טוען כי בהתאם לרישומיו התגוררו הילדים בחו"ל עם העותר לפחות
בחלק מהתקופה, אולם המשיב לא היפנה לאותם רישומים והם לא צורפו לכתב התשובה. מאחר
וילדי העותר הם ילידי השנים 1966, 1969, 1972, ו-1976, ומאחר שבשנת 1972 חזרה אשתו
הראשונה של העותר לארץ (עובדה שהמשיב אינו חולק

--- סוף עמוד  18
---

עליה), סביר להניח כי לאור גילם הצעיר (הבכור היה בן 6 בעת שחזרו לארץ) הם
התגוררו עם אימם בישראל. אשתו הראשונה של העותר נפטרה בשנת 1990 בעת שביקרה את
העותר בארה"ב ונקברה בישראל.

בשימוע שערך המשיב לעותר הוא נשאל:

"ש. מתי נסעת לראשונה לחו"ל?

ת. בשנת 66 נסעתי לונצואלה לבד למטרה עבודה אז היה לי בן אחד והוא נשאר עם
אשתי בארץ.

ש. מתי חזרת לראשונה לארץ?

ת. בשנת 68 הצטרפה אלי אשתי עם בני ושם נולדו לנו 2 ילדים נוספים ב-72 חזרה
אשתי עם הילדים לארץ וגרה עם משפחתה ואני נשארתי עד שנת 75 ...

בשנת 90 אשתי רשידה ביקרה אותי בארה"ב לאחר כחודש נפטרה חזרתי לישראל כדי
לקבור את אשתי בארץ."

בעמוד האחרון של פרוטוקול השימוע ציין המשיב:

"ילדיו מנישואיו הראשונים נשואים ומתגוררים בארץ."

(נספח י"א לתשובת המשיב).

יש לציין כי, במהלך השימוע, המשיב לא היפנה שאלות נוספות אל העותר בנושא
זה. ניתן לראות כי תשובתו של העותר כנה ותואמת את האמור בתצהירו ויש מקום להניח כי
מרכז חייהם של ילדי העותר היה בעיקרו בישראל. אשר למרכז חייה של אשתו הראשונה של
העותר, אין כאמור כל מחלוקת כי זה היה ונותר בישראל החל משנת 1972 ועד
לפטירתה.

העותר נישא בשנית בשנת 1991 לאסמהאן רשדי, תושבת האזור, שנסעה עימו
לארה"ב וכעבור שנה חזרה לארץ ומאז לא עזבה אותה. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים
(שניים מהם

--- סוף
עמוד 19 ---

נולדו בישראל ואף נרשמו (בטעות) במרשם התושבים הישראלי). ילדים אלה גרים
עד היום בירושלים ולומדים בה. המשיב אינו חולק על עובדות אלה.

בשימוע שנערך לו ציין העותר בעניין זה:

"בשנת 1991 נשאתי לאסמהאן תושבת שטחים נולדו לנו שלושה ילדים.

ש. מתי נסעתם לארה"ב?

ת. נישאנו ונסענו לארה"ב שם נולדו ילדינו.

ש. עד מתי הייתם בארה"ב?

ת. בשנת 94 חזרה אשתי עם הילדים לאחר כמה חדשים חזרתי גם אני ... לאחר מכן
חזרתי לארה"ב לסיים את העסקים שלי שם וב-95 חזרתי לארץ."

בעמוד האחרון של פרוטוקול השימוע ציין המשיב:

"ילדיו מנישואיו השניים קטינים לומדים בירושלים."

(נספח י"א לתשובת המשיב).

מהאמור לעיל עולה כי למעט שנה אחת (1993), גם מרכז חייהם של בני משפחת
העותר מנישואיו השניים (אשתו וילדיו) היה ונותר בישראל.

העובדה כי מרכז חייהם של בני משפחת העותר, הן מנישואיו הראשונים והן
מנישואיו השניים, היה בעיקרו של דבר בישראל, מחזקת את המסקנה כי שהותו של העותר
בחו"ל היתה במהותה זמנית ונועדה לצרכי עבודה בלבד וכי העותר לא העתיק דרך קבע את
מרכז חייו אל מחוץ לישראל. לכך יש להוסיף את העובדה כי מנתוני הכניסות והיציאות
של

--- סוף
עמוד 20 ---

המשיב לישראל (נספח א' לתשובת המשיב, וראו גם עמ' 2 לכתב התשובה מטעם
המשיב בעת"מ
566/02, צורף כנספח 13 לעתירה) עולה כי המשיב הגיע לארץ לא פחות
מ-8 פעמים בין השנים 1990-1997, כלומר כפעם בשנה בממוצע, ככל הנראה כדי
לבקר את משפחתו שנשארה בארץ. ביקורים אלה נמשכו בין חודש לארבעה חודשים לכל
ביקור. מנתונים אלה ניתן להסיק על אמינות הגירסה של העותר לפיה הוא אמנם שהה
במרבית חודשי השנה בארה"ב לרגל עבודתו, אולם הקפיד להגיע פעם בשנה לפרק זמן של
מספר חודשים בכל פעם על מנת לבקר את בני משפחתו שנותרו בישראל ולשהות עמם. העותר
אף הצהיר כי ביקוריו בארץ נעשו בהתאם למדיניות המשיב באותה עת, ללא חריגה מתקופות
השהיה בחו"ל שהתיר לו המשיב. המשיב לא חלק על טענה זו.

73.
למעלה מן הצורך יש לציין כי העותר הצהיר כי הוא מוכן לוותר על האזרחות
האמריקאית שקיבל. נכונותו של העותר לוותר על אזרחותו האמריקאית אינה מובנת מאליה
ובנסיבות המקרה יש גם בה כדי להעיד על קשר חזק לארץ ועל כך שמרכז חייו האמיתי של
העותר אכן נמצא בישראל ולא מעבר לים.

74.
הלכה היא כי: "על העתקת מרכז חיים ניתן ללמוד ממכלול זיקות וקשרים, שאף
אחד מהם אינו מהווה מבחן ממצה. ההבחנה בין מצב בו תושב ישראל מקיים זיקה כלשהי
למדינה אחרת לבין מצב בו הגיעה זיקה זו לרמה של ניתוק קשר התושבות עם ישראל אינה
תמיד פשוטה." (בג"צ דארי, לעיל).

כאמור, לאחר שבחנתי את מכלול הראיות והנסיבות המיוחדות במקרה שלפנינו הגעתי
למסקנה כי, למרות שהעותר ביקש אזרחות אמריקאית, הוא עמד בנטל המונח עליו להוכיח כי
מרכז חייו היה ונותר בישראל. העותר נולד בירושלים ובה גדל. הוא התחתן עם תושבת

--- סוף עמוד  21
---

ישראל וכאן נולד בנו הבכור. כשמלאו לעותר 20 שנים, הוא נסע לעבוד מעבר לים
בכדי לפרנס את משפחתו, שנותרה – משך שנים ארוכות – בישראל. בשנת 1976 קיבל העותר
מהמשיב מעמד של קבע בישראל. בן נוסף נולד לו בישראל. בשנת 1991 הביא העותר את אשתו
הראשונה, שנפטרה בארה"ב בעת שביקרה אותו, לקבורה בישראל. לאחר מספר שנים התחתן
העותר שוב ושניים מילדיו הנוספים נולדו בירושלים ונשארו לגור בה יחד עם אימם ועם בן
נוסף שנולד בארה"ב. אכן, אין ספק כי עד לשנת 1997 בילה העותר את מרבית זמנו מחוץ
לישראל, אולם במשך כל אותן שנים הוא שב וביקר את משפחתו (אשתו וילדיו) שנותרה בארץ,
ביקורים ארוכים ותכופים, והכל בהתאם לאישורים ולהיתרים שקיבל מהמשיב. כיום, העותר
הוא אב לשבעה ילדים, ששישה מהם מתגוררים בישראל וסב ל-12 נכדים המחזיקים כולם
ברישיונות לישיבת קבע בישראל. הוא הצהיר כי אין לו רכוש מחוץ לישראל, וכל רצונו הוא
לבלות את שנותיו האחרונות בעיר בה נולד וגדל, יחד עם אשתו, ילדיו ונכדיו, שאף הם
נולדו, גדלו וחיים בה עד היום. למטרה זו העותר אף מוכן לוותר על האזרחות האמריקאית
שקיבל.  מאז שנת 1997 ובמשך למעלה
מ-10 שנים, לאור התמשכות ההליכים בעניינו, נשאר העותר בישראל עם משפחתו ולא יצא
ממנה.

לאור נסיבות אלה, החלטתו של המשיב כי תושבתו של העותר פקעה – החלטה
שהתבססה בעיקרה על התקיימות החזקות המנויות בתקנה 11(א) לתקנות ולא על בחינת
נסיבות חייו המיוחדות של העותר – אינה סבירה. העותר הוכיח כי למרות התקיימות
החזקות, הוא מעולם לא ניתק את הקשר עם ישראל, וזיקתו החזקה ביותר היתה ונותרה
לארץ. לפיכך דינה של החלטת המשיב להתבטל. כאמור, רישיון ישיבת הקבע נסמך על מציאות של ישיבת קבע בישראל, ולכן על המשיב
להמשיך ולבחון בשנים הקרובות אם אמנם מרכז

--- סוף
עמוד 22 ---

חייו של העותר נותר בישראל. לאור תוצאה זו לא מצאתי לנכון להידרש
לטענותיו הנוספות של העותר בדבר חוקיות הסתמכותו של המשיב על ההנחיות המנהליות
הרלוונטיות.

78.
לאור
האמור החלטתי לקבל את העתירה במובן זה שעל המשיב להתיר לעותר לשהות בישראל במהלך
השנתיים הבאות, במעמד זמני שסוגו ייקבע על ידי המשיב. בתום תקופה זו, ובהתאם לבחינה
נוספת שיערוך המשיב והתרשמותו ממידת הזיקה של העותר לישראל במהלכה, יחליט המשיב האם
לחדש לעותר את הרשיון לישיבת קבע.

בנסיבות המקרה אין צו להוצאות.

המזכירות תעביר את פסק הדין לצדדים.

5129371

54678313

יהודית צור 54678313-279/07

ניתן
היום ט' בשבט תשס"ח (16 בינואר 2008), בהיעדר הצדדים.

יהודית צור, סגנית נשיא

נוסח מסמך זה כפוף לשינויי ניסוח ועריכה

הודעה
למנויים על עריכה ושינויים במסמכי פסיקה, חקיקה ועוד באתר נבו - הקש
כאן

--- סוף עמוד  23
---

____________________________________________________________________________________________________

עתמ (י-ם) 279/07  דראר מחמד
עבד מחסן נ' שר הפנים

____________________________________________________________________________________________________

www.nevo.co.il

____________________________________________________________________________________________________