Subject: פסק-דין בתיק ע"א 7995/02
From: <Saved by Windows Internet Explorer 8>
Date: Tue, 23 Nov 2010 14:53:51 +0200

בבית המשפט העליון
בשבתו כבית משפט לערעורים אזרחיים

ע"א
7995/02

בפני:

כבוד המשנה לנשיאה א' ריבלין

כבוד השופט א' גרוניס

כבוד השופטת א'
חיות

המערערים:

1. המפקד הצבאי באזור יהודה
ושומרון

2. מדינת ישראל

נ  ג  ד

המשיב:

מוחמד עבד אלכרים שענובי

ערעור על פסק דינו של
בית המשפט המחוזי בחיפה בת.א. 993/98 מיום 16.7.02 שניתן ע"י כב' השופט י'
כהן

בשם המערערים:
עו"ד עינת גדעוני

בשם המשיב:
עו"ד מירון קין

פסק-דין

השופט א'
גרוניס:

1.
ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בחיפה (כבוד השופט י' כהן) לפיו
נתקבלה תביעתו של המשיב ונקבע כי המערערים אחראים לגרימת נזקיו וחבים בפיצוי על סך
535,000 ש"ח בגין נזקים אלה. כן חויבו המערערים לשלם למשיב הוצאות משפט ושכר טרחת
עורך דין בסך 80,000 ש"ח.

2.
על פי ממצאיו העובדתיים של בית המשפט המחוזי, נורה המשיב ביום 27.8.1991 על
ידי חיילי צה"ל שפעלו בכפר בורקה שבאזור שכם, הוא הכפר בו התגורר המשיב. מירי זה
נפגע המשיב ברגלו השמאלית. בבית המשפט המחוזי נמסרו שלוש גרסאות שונות באשר לנסיבות
שהובילו לירי, ושתיים מהן היו גרסאותיו של המשיב-התובע. על פי גרסתו של המשיב
בתצהיר עדותו הראשית, הוא שהה ביום האירוע בחורשה באזור המזרחי של כפר מגוריו,
ובסביבות השעה 14:00-13:00 הגיעה למקום קבוצת חיילים. החיילים החלו לירות ללא התראה
מוקדמת, ומירי זה נפגע המשיב ברגלו. על פי גרסת המשיב בחקירתו הנגדית, כשהוא ראה את
החיילים מתקרבים למקום, ובהיותם במרחק של כ - 100 מטרים ממנו, הוא החליט להתרחק מהם
כדי לא להיות עימם במגע. לאחר שהחל להתרחק נורה על ידי החיילים ונפגע ברגלו. המשיב
נמנע מלתאר את התרחקותו כ"בריחה".

3.
מטעם המערערים העיד הקצין ד', וגרסתו לאירוע הייתה שונה. על פי גרסתו, באותו
יום נשלח כוח חיילים בפיקודו לעצור מבוקשים בגין פעילות חבלנית עוינת. הכוח הגיע
לאזור בכפר בו מצויים הבתים, אשר בהם לפי המידע המודיעיני שנמסר נמצאו המבוקשים.
בהגיעם למקום ראו החיילים אנשים שפתחו במנוסה, ועל כן חשדו כי המדובר במבוקשים אותם
באו לעצור. הקצין ד' החל במרדף אחרי אחד מאותם אנשים, ובדיעבד התברר כי המדובר היה
במשיב. הקצין ד' העיד כי המשיב ענה בתיאורו הכללי מבחינת "גיל, מין וכיוצא באלה"
לתיאורו של המבוקש אותו באו לעצור. כדברי הקצין ד' בעדותו "כל המרדף התפתח בגלל
שהתובע [המשיב-א.ג.] ברח ממקום שבו הוא אמור להיות מבוקש". על פי גרסתו של הקצין ד', הוא צעק
מספר פעמים לעבר הנמלט-המשיב, אך זה לא עצר והמשיך במנוסתו. הקצין ד' ירה באוויר אך
המשיב לא עצר. הקצין ד' העיד כי "אם התובע לא היה בורח, יכול להיות שבכלל לא הייתי
מתעסק איתו. הייתי עוצר אותו לזיהוי והייתי בודק את הפרטים וכמו שהיה הנוהל אז וגם
היום, בודקים בקשר ומקבלים הוראות אם לעצור אותו ואם לא לעצור אותו". המרדף אחרי
המשיב נמשך דקות ארוכות, במהלכו היה ברור למשיב כי מדובר באיש כוחות הביטחון הדולק
אחריו וקורא לו לעצור, והייתה לו שהות רבה להיענות לקריאות לעברו. על פי תצהירו של
הקצין ד', לאחר מרדף ארוך אחרי המשיב, הוא ביצע לעבר רגליו ירי סלקטיבי מרובה
גלילון, "של מספר כדורים, בירי בודד, איטי יחסי ומדויק, בכריעה, דרך כוונות, על מנת
לוודא כי הפגיעות יהיו ברגליים בלבד, מקום שנפגע בסופו של דבר". הקצין ד' העיד כי
פתח באש לעבר המשיב כיוון שהיה חשוד בפשע מסוכן, בהשתייכות לארגון טרור, שכן
"[ש]הוא ברח ממקום שהוגדר כאזור שבו בסבירות גבוהה יש מבוקש/מבוקשים ועצם הבריחה
שלו וזה שלא נענה להוראות לעצור, הוראות הפתיחה באש מאפשרות ירי לעברו...". הקצין
ד' הצהיר כי לאחר כל כדור הפסיק את הירי על מנת לבדוק אם החשוד עצר, ורק לאחר שוידא
כי הוא המשיך לרוץ ירה כדור נוסף. בחקירתו הנגדית העיד הקצין ד', כי הגם שחלפו מספר
שנים מאז האירוע, זכור לו המקרה בשל המרדף הארוך שניהל אחרי המשיב. סמוך לאחר
האירוע פונה המשיב לבית החולים ושם התבררה זהותו. הסתבר, כי אין הוא אחד מאותם
מבוקשים אותם נשלח הכוח לעצור, אף כי יום קודם לאירוע ניתן כנגד המשיב צו מעצר
מינהלי למשך חמישה חודשים בשל היותו פעיל בתנועת הפת"ח. לא הייתה מחלוקת בין בעלי
הדין, כי המרדף אחרי המשיב לא נערך במטרה לבצע את הצו שניתן נגדו קודם לכן.

4.
בית המשפט המחוזי העדיף את גרסתו של הקצין ד' על פני גרסתו של המשיב, וקבע
שהמשיב נמלט מהמקום משראה את החיילים, לא שעה לקריאות 'עצור' שנקראו לעברו, ולא
הפסיק את מנוסתו אף לאחר שבוצע ירי באוויר. אף על פי כן ראה בית המשפט מחוזי לקבל
את התביעה, וקבע כי הירי שבוצע על ידי הקצין ד' היווה מעשה רשלני. בית המשפט המחוזי
קבע כי הקצין ד' הפר את הוראות הפתיחה באש, שכן הירי בוצע על ידו כלפי אדם שלא ידע
את זהותו "ואשר לא הייתה לו כל סיבה לחשוד בו כי ביצע עבירה". בית המשפט קבע כי עצם
העובדה שהתברר בדיעבד כי יום קודם לאירוע הוצא כנגד המשיב צו מעצר מינהלי אינו מעלה
ואינו מוריד שכן "את השאלה האם ד' התרשל בירי כלפי התובע [המשיב-א.ג.] אם לאו יש לבחון על פי הנתונים שהיו לד' בעת המרדף, ולא אלה שהתבררו
בדיעבד". בית המשפט המחוזי ציין, כי לא כל הפרת הוראה מהוראות הפתיחה באש עשויה
להיחשב כמעשה רשלני, אך בנסיבות המקרה סבר כי אין מנוס מהמסקנה כי הירי כלפי המשיב
היה נגוע ברשלנות. בית המשפט המחוזי הוסיף, כי ניסיונו של הקצין ד' לעצור את המשיב
לא נעשה בזיקה לעבירה מסוג פשע שבוצעה על ידי המשיב קודם לכן, "והגם שנטיית הלב היא
לשלול את הפיצוי מאת התובע [המשיב – א.ג.], בשל היותו חבר בארגון עוין, המצב המשפטי הנוהג כיום מחייב לדעתי הטלת
אחריות על הנתבעים, ושינוי מצב משפטי זה, הרי הוא בידי המחוקק". בהמשך ניתח בית
המשפט המחוזי את הראיות שהובאו לפניו בעניין הנזק, וחייב את המערערים לשלם למשיב
סכומים כנזכר מעלה (בפיסקה 1).

5.
לדעתי נתפש בית המשפט קמא לכלל טעות משהסיק, על סמך הממצאים העובדתיים שקבע,
כי הירי שביצע הקצין ד' היה נגוע ברשלנות. הקצין ד' לא הפר את הוראות הפתיחה באש
משירה לעבר רגליו של המשיב. דומה, כי מסקנתו השונה של בית המשפט המחוזי בעניין זה
שורשה בהגדרת המונח "חשוד" המצויה בחלקו הרלבנטי של הוראות אלה, אשר זהו
לשונה:

4. "חשוד" - מי שקיים לגביו יסוד סביר להניח כי ביצע, סייע לביצוע
או ניסה או היה בדרכו לבצע פשע מסוכן.

שים לב! נדרש קיומו של חשד המבוסס על עובדות, נתונים או על מידע אמין, והכל
בהתחשב בתנאי המקום והזמן. אין די בחשד סתמי, בתחושה או
בניחוש.

5. "פשע מסוכן" – פשע אשר טמונה בו סכנה ממשית לחייו או לגופו של
אדם, כגון: רצח, נשיאת נשק שלא כדין, השתייכות לארגון עויין או פעילות בו באופן
העלול לסכן חיי אדם או שלמותו הגופנית, ידויי אבנים לעבר אדם או רכב כאשר קיים
סיכון ממשי והמעצר מתבצע מייד בעת האירוע, וגרימת נזק בזדון לרכוש על רקע
בטחוני באופן העלול לסכן חיי אדם או את שלמותו הגופנית.

(הדגשות במקור – א.ג.)

הקצין ד' העיד כי המשיב נמלט מאזור מצומצם-יחסית של מספר בתים בכפר, שלגביו
נמסר לחיילים מידע מודיעיני כי מצויים בו מבוקשים בפעילות חבלנית עוינת, היינו,
בביצוע פשע מסוכן. על פי עדותו של הקצין ד', מינו וגילו של המשיב תאמו את זה של
המבוקש שהכוח הצבאי הגיע למקום על מנת לעצרו. לשאלת בא כוח המשיב "באיזו עבירה חשבת
שהוא חשוד" השיב הקצין ד': "שהוא מבוקש ויכול היה להיות שהוא המבוקש שאנו מחפשים,
המשתייך לארגון טרור עויין ושהוא נמלט מהמקום". הקצין ד' העיד כי המשיב נמלט לכיוון
השטחים הפתוחים, וציין כי היה זה המרדף הארוך ביותר שביצע אחר חשוד, בהשוואה למאות
מרדפים אחרים, וכי משום כך נחרת האירוע בזיכרונו. המשמעות המצטברת של נתונים אלה
היא שבתנאי הזמן והמקום הרלוונטיים לאירוע התקיים לגבי המשיב "יסוד סביר להניח כי
ביצע, סייע לביצוע או ניסה או היה בדרכו לבצע פשע מסוכן". בשלב בו נורתה הירייה
לעברו של המשיב הוא ענה אפוא על הגדרתו של "חשוד" בחלקן הרלוונטי של הוראות הפתיחה
באש. העובדה שבדיעבד הסתבר כי המשיב אמנם היה מבוקש, אולם לא זה שאותו ביקשו לעצור,
איננה פועלת לחובתו של הקצין ד' בנסיבות שפורטו, שהרי, כפי שכתב בית המשפט המחוזי
עצמו, "את השאלה האם ד' התרשל בירי כלפי התובע אם לאו יש לבחון על פי הנתונים שהיו
לד' בעת המרדף, ולא אלה שהתבררו בדיעבד". מסקנה זו תואמת את העמדה שהובעה בעניין
אחר, בדנ"פ 9263/99 מדינת ישראל נ' בקשי, פ"ד נד(3) 556, לפיה יש לפרש את התיבה "יסוד סביר להניח", המופיעה בדברי
חקיקה כבסיס להענקת סמכות לפעול, לאו דווקא כשהיסוד הסביר להניח היה פרי מראה
עיניים של בעל הסמכות שפעל (ראו בפיסקה 13 לפסק דינו של השופט ת' אור), כאמור,
בנוסח הוראות הפתיחה באש עצמן, נדרש קיומו של חשד המבוסס על עובדות, נתונים או על
מידע אמין, והכל בהתחשב בתנאי המקום והזמן. נתונים שהסתברו לאחר האירוע אינם אוצרים בחובם, כשלעצמם, כוח לקעקע את
סבירות הפעולה, כשם שאין בהם, כשלעצמם, כדי לשוות אופי של סבירות לפעולה שהייתה
בלתי סבירה. זאת ועוד, כבר נפסק כי לא כל הפרה של הוראות הפתיחה באש תיחשב בהכרח כמעשה רשלני (ראו
ע"א 3889/00 לרנר נ' מדינת ישראל פ"ד נו (4) 304), וכי "ראוי להותיר לחיילים מרווח סביר של טעות היכולה
להיגרם כתוצאה מתנאי המקום, השטח והזמן העומדים ברקע האירוע המבצעי שבמחלוקת
והמחייבים החלטה מהירה ולא התייעצות משפטית על המותר והאסור באותו רגע" (דברי המשנה
לנשיא ש' לוין בע"א 3684/98 מדינת ישראל נ' אחלייל (לא פורסם), בפיסקה 5 לפסק דינו). אילו סברתי - ואינני סובר – שהקצין ד'
הפר את הוראות הפתיחה באש משירה לעבר רגלו של המשיב, הייתי קובע כי בשים לב לתנאי
המקום והזמן בהם פעל הקצין ד' נופלת הפרה זו בגדרו של אותו "מרווח סביר של טעות",
ולפיכך אין לקבוע כי הקצין ד' התרשל במעשה ירי זה.

הערעור מתקבל, פסק דינו של בית המשפט המחוזי מבוטל והתביעה נדחית. בנסיבות
העניין לא ייעשה צו להוצאות.

ש ו פ ט

המשנה לנשיאה א' ריבלין:

אני מסכים.

המשנה לנשיאה

השופטת א' חיות:

אני מסכימה.

ש ו פ ט ת

הוחלט כאמור בפסק דינו של השופט א' גרוניס.

ניתן היום, י"ג בתשרי התשס"ח (25.9.07).

המשנה לנשיאה
ש ו פ ט
ש ו פ ט ת

_________________________

העותק כפוף לשינויי עריכה וניסוח.   02079950_S08.doc
גק

מרכז מידע, טל' 02-6593666 ; אתר אינטרנט,  www.court.gov.il