Subject: Nevo.co.il
From: <Saved by Windows Internet Explorer 8>
Date: Thu, 25 Nov 2010 11:19:22 +0200

בתי המשפט

ת"א 8141/06

בבית המשפט המחוזי בירושלים

ת"א
8142/06

02/07/2007

כבוד השופטת חנה בן עמי

לפני:

1. עזבון נאיף סאלם סייד אחמד

ע"י יורשיו התובעים 2-7

2. מונא סייד אחמד

3. מוחמד נאיף סייד אחמד
(קטין)

4. אמיר נאיף סייד אחמד (קטין)

5. אמירה נאיף סייד אחמד
(קטינה)

6. שימאא נאיף סייד אחמד
(קטינה)

7. ערין נאיף סייד אחמד (קטינה)

התובעים 3-7 באמצעות אמם התובעת
2

בענין:

התובעים

ע"י ב"כ עו"ד ירון גרוס

נ ג ד

מדינת ישראל-משרד הביטחון

הנתבעת

באמצעות פרקליטות מחוז תל אביב

ת"א 8142/06

1
. עזבון עארף סייד אחמד

ע"י יורשיו תובעים
2-4

2 . סייד אחמד
סאמיה

3 . סדיל סייד אחמד
(קטינה)

4 . סביל סייד אחמד
(קטינה)

תובעים 3 ו-4 באמצעות
אמם תובעת 2

בעניין:

התובעים

גרוס
ירון

ע"י ב"כ
עו"ד

נ  ג  ד

מדינת ישראל – משרד
הבטחון

הנתבעת

פרקליטות מחוז
ירושלים

ע"י
ב"כ

מיני-רציו:
°

* נזיקין – אחריות – אחריות המדינה
°

* נזיקין – אחריות – המדינה
°

תובענות שעניינן נזקים שנגרמו לכאורה לתובעים בגין מותם של המנוחים, כתוצאה
מפעילות צה"ל ביום 9.4.02 בכפר דורא. התובענות הוגשו ע"י עזבונות המנוחים, באמצעות
יורשיהם – האלמנות והילדים. הנתבעת הגישה בקשות לסילוק התביעות על הסף הן מאחר
שתקופת ההתיישנות המיוחדת הקבועה בחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה),
התשי"ב-1952 (להלן: החוק), חלפה זה מכבר מאחר שהתביעות הוגשו כארבע שנים לאחר
האירוע הנטען והן מאחר שעסקינן בנזק שנגרם באזור עימות, כהגדרתו בס' 5ג(א) לחוק,
כאשר המקרה, ככל שיוכח, אינו נופל לגדרי הנזקים המיוחדים המנויים בתוספת השנייה
לחוק.
°

.
°

בית המשפט המחוזי דחה את התביעות ופסק כי:
°

לפי ס' 5א(3) לחוק, תובענה נגד המדינה או נגד שלוח של המדינה בשל נזק שנגרם
באזור כתוצאה ממעשה שנעשה ע"י צה"ל, לא ידון בה בימ"ש אם הוגשה לאחר שחלפו שנתיים
מיום המעשה, ואולם רשאי בימ"ש, אם שוכנע כי לא היתה בידי התובע אפשרות סבירה להגיש
את תביעתו בתוך התקופה האמורה, להאריך את התקופה בתקופה נוספת שלא תעלה על שנה אחת.
אם היה התובע קטין ביום המעשה, תקופת ההארכה כאמור לא תעלה על שלוש שנים.

°

משמדובר בתביעה שעילתה אירוע מלפני יום 1.8.02 וטרם התיישנה, יחול מרוץ
ההתיישנות מיום זה. לפיכך התיישנו שתי התביעות דנן עוד ביום 1.8.04, והשאלה היא האם
יש בנסיבות כדי להצדיק הארכת מועד. ביחס לרכיבי התביעות שעניינן ראשי הנזק לאלמנות,
אין מקום להאריך את משך תקופת ההתיישנות נוכח העובדה כי תקופת ההארכה המירבית עומדת
על שנה, שאף זו חלפה טרם הגשת התביעה. משאין בנסיבות שצוינו ע"י התובעים כדי להצדיק
הארכת תקופת ההתיישנות, אף לגבי הקטינים מתייתר הדיון בסוגיה זו.

°

המונח העדר "אפשרות סבירה", כלשון ס' 5א לחוק, פורש בפסיקה כנסיבות אובייקטיביות שלא היו בשליטת
התובעים. הנסיבות להם טוענים התובעים לא עומדות בהגדרה זו. אכן, נוכח הקטינים,
הורחב שיקול הדעת של בימ"ש בסוגיית הארכת המועד להגשת התביעה לשלוש שנים במקרה של
קטינים. אולם, משהרציונאלים בבסיס קיצור תקופת ההתיישנות אינם הענשת התובעים בגין
רשלנותם לכאורה, שהובילה לשיהוי בהגשת התביעה, אלא הקושי הראייתי המיוחד בתביעות
מסוג זה, אין מקום לטיעונים בעניין; משלא הוכחה מניעות מצד האפוטרופות להגשת
התביעה, לא היתה מניעה נפרדת לקטינים להגשת התביעות.

פסק
דין

1.
התובענות דנן, שהדיון בהן אוחד, עניינן בנזקים שנגרמו לכאורה לתובעים בגין
מותם של המנוחים נאיף סאלם אחמד ועארף סייד אחמד, כתוצאה מפעילות צבא ההגנה לישראל
ביום 9.4.02 בכפר דורא, שליד העיר חברון.

התובענות הוגשו מלכתחילה ע"י עזבונות המנוחים, באמצעות יורשיהם – האלמנות
והילדים.

במקביל להגשת כתבי הגנה, הגישה הנתבעת בקשות לסילוק התביעות על הסף (בש"א
2179/06; בש"א 1694/06) - משני טעמים: האחד, כי תקופת ההתיישנות המיוחדת הקבועה
בחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה), התשי"ב-1952 (להלן: "החוק")– חלפה זה מכבר
נוכח העובדה כי התביעות הוגשו כארבע שנים לאחר האירוע הנטען; השני, כי עסקינן בנזק
שנגרם באזור עימות, כהגדרתו בסעיף 5ג(א) לחוק, כאשר המקרה, ככל שיוכח, אינו נופל
לגדרי הנזקים המיוחדים המנויים בתוספת השנייה לחוק. טעמים אלו הועלו אף במסגרת כתבי
ההגנה ולגופו של ענין.

כן הוגשו מטעם המדינה בקשות להפקדת ערובה על פי תקנה 519 לתקנות סדר הדין
האזרחי, התשמ"ד-1984 (להלן: "תקנות סדר הדין") (בש"א 2219/06; בש"א 2371/06).

2.
משהודיעה המדינה כי היא עומדת על טענת ההתיישנות שהועלתה על ידה, הגישו
התובעים "טיעונים בכתב לענין ההתיישנות והערובה אגב בקשה להאריך את תקופת הזכות
להגשת התביעה עד למועד הגשתה בפועל".
במסגרת זו הם אף הודיעו כי אלמנות המנוחים הסתלקו מתביעתן לעזבון לטובת ילדיהן,
זאת, מאחר ותקופת ההארכה המירבית האפשרית לענין בגירים עומדת על שנה אחת בלבד
(לעומת תקופת הארכה אפשרית של שלוש שנים לתובעים קטינים).

לגופו של ענין טענו התובעים, כי בנסיבות הענין לא היתה להם אפשרות סבירה
להגשת התביעות במועד, מכמה סיבות: הראשונה, המשותפת לשתי התובענות, הינה מצבן הנפשי
הרעוע של האלמנות לאחר מותם של המנוחים, "הלם גמור"
כדבריהן, בשילוב עם חוסר נסיונן במגע עם הרשויות.

עוד נטען, כי ביחס למונא סייד אחמד, אלמנת המנוח בת"א 8141/06 (להלן:
"מונא") קיימת סיבה נוספת לאחור, והיא כי חודשים ספורים לאחר מותו של המנוח אבדה לה
תעודת הזהות שלה, דבר שמנע ממנה לצאת מביתה וכפועל יוצא לדאוג להגשת התביעה, כאשר
תעודת הזהות החדשה הונפקה לה רק בחודש דצמבר 2004.

ביחס לסאמיה עארף סייד, אלמנת המנוח בת"א 8142/06 (להלן: סאמיה) נטען, כי
אף היא נפצעה בפעילות הצבאית נשוא התביעה, דבר שהקשה עליה את הגשת התביעה דנן, מה
גם שהינה תושבת האיזור, וחששה להגיש התובענה מטעם זה.

הוסיפו התובעים וטענו, כי בנסיבות המקרה דנן, אין מקום שלא להורות על הארכת
תקופת ההתיישנות, נוכח העובדה כי כל הנימוקים שפורטו בהצעת החוק לקיצור תקופת
ההתיישנות - קושי באיתור עדויות, מסמכים רפואיים ועדים מקרב כוחות הבטחון- אינם
מתקיימים, משנערך תחקיר על ידי צה"ל, בהתייחס לארוע.

עוד טענו התובעים, כי כאשר בתובעים קטינים עסקינן, מן הראוי להאריך את
תקופת ההתיישנות מקום בו נפגעה זכותם לייצוג יעיל, בייחוד במקרה דנן בו שני
אפוטרופסיהם נפגעו – גופנית או נפשית - כתוצאה מהאירוע נשוא התביעה.

3.
מנגד טענה המדינה, כי אין חולק שחלפה תקופת ההתיישנות הקבועה בחוק, וכי אין
מקום להאריך התקופה, הן נוכח הרציונאלים הכלליים העומדים בבסיס החוק, והן בנסיבות
המקרה דנן. לשיטתה, אפילו הוכחו הנסיבות שפורטו, אין בהן כדי לשלול "אפשרות סבירה"
להגשת התובענות, כנדרש על-פי החוק.

לענין זה נטען, כי האלמנות לא הביאו ולו בדל ראיה לענין מצבן הנפשי או
הגופני שלטענתן מנע מהן הגשת התביעה במועד, מה גם שאף במצב נפשי כנטען אין כדי
להוות אותה מניעה אובייקטיבית נדרשת על מנת להצדיק הארכת תקופת ההתיישנות. זאת
ועוד, כנטען, סאמיה אף לא הגישה ולו תצהיר לאימות הטענות שהועלו בבקשתה, ואך בשל כך
דין הבקשה בעניינה להידחות.

ביחס לטענות שהועלו ע"י מונא בדבר תעודת הזהות נטען ע"י הנתבעת, כי טענה זו
אינה נכונה נוכח העובדה כי בטרם הוצאת תעודת הזהות החדשה ביום 19.12.04, היתה בידה
תעודת זהות בלויה. תימוכין לעמדתה מצאה המדינה בתעודת עובד ציבור מטעם טלי כהן,
עובדת משרד הפנים, לפיה: "במועד 19.12.04 ביקשה הנדון [מונא - ח'ב'] תעודת זהות חדשה במקום תעודת הזהות הבלויה שהיתה ברשותה. באותו המועד הנפיק
משרד הפנים תעודת זהות חדשה בהתאם לבקשה". עוד טוענת המדינה, כי מעצם העובדה שהתביעה הוגשה כשנתיים אף לאחר הוצאת
תעודת הזהות החדשה, יש כדי להצביע כי לא העדר התעודה הנטען הוא שהוביל לשיהוי בהגשת
התביעה.

עוד טענה המדינה ארוכות לענין הרציונלים העומדים בבסיס קיצור תקופת
ההתיישנות בתובענות המוגשות על-פי החוק, וכי נסיבות המקרים דנן אינן מצדיקות סטייה
מהכלל, מה גם שהתחקיר שנערך ע"י צה"ל בנוגע ליום האירוע נשוא התביעות הינו כוללני
ואינו מתייחס באופן פרטני לאירוע הפגיעה הנטען.

לענין הודעתן של האלמנות אודות הסתלקותן מהעזבון נטען על ידי המדינה כי
מאחר ויתר היורשים – הקטינים – נכנסים לנעלי היורשות הבגירות, אין כלל אפשרות
להאריך את תקופת ההתיישנות בהתייחס לרכיבי הנזק המתייחסים ליורשות אלו.

בנוסף נטען על ידה, כי אין בקטינותם של התובעים, כשלעצמה, כדי להצדיק הארכת
תקופת ההתיישנות, מה גם שעל פי ההלכה הפסוקה בחינת העדר האפשרות להגשת התביעה נעשית
בהתייחס לאפוטרופוס ולא לקטינים.

עוד טענה המדינה ארוכות לענין היותו של הארוע נשוא התביעות בגדר
"פעולה מלחמתית"
שהחוק אינו חל עליו, וכי ההתיישנות במקרה דנן אינה פגם פרוצדורלי אלא הוראת חוק
מהותית, שזכתה לאישור ביה"מ בבג"צ 8276/05, עדאלה ואח' נ' שר הבטחון ואח'
(טרם פורסם, ניתן ביום
12.12.2006).

ד י ו ן

4.
סעיף 5א לחוק, שעניינו תביעות בשל פעולות כוחות הביטחון באזור, קובע
כדלקמן:

"תובענה נגד המדינה או נגד שלוח של המדינה בשל נזק שנגרם באזור כתוצאה
ממעשה שנעשה על ידי צבא הגנה לישראל (בסעיף זה - תובענה) תידון בכפוף להוראות סעיף
זה:

...

(3)   לא ידון בית המשפט
בתובענה שהוגשה לאחר שחלפו שנתיים מיום המעשה נושא התובענה, ואולם רשאי בית המשפט,
אם שוכנע כי לא היתה בידי התובע אפשרות סבירה להגיש את תביעתו בתוך התקופה האמורה,
להאריך את התקופה בתקופה נוספת שלא תעלה על שנה אחת; היה התובע קטין ביום המעשה,
תקופת ההארכה כאמור לא תעלה על שלוש שנים;"

משמדובר בתביעה שעילתה מעשה שאירע לפני יום 1.8.02 וטרם התיישנה, יחול מרוץ
ההתיישנות מיום זה (ר' ס' 4(ב) לחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) התשס"ב-2002
(תיקון מס' 4)).

לפיכך התיישנו שתי התביעות דנן עוד ביום 1.8.04, וגדר המחלוקת היחידה
שנותרה, הינה האם יש בנסיבות שפורטו בבקשה כדי להצדיק הארכת מועד, כפי שעותרים
התובעים.

5.
ראשית ייאמר, כי ביחס לרכיבי התביעות שעניינן ראשי הנזק לאלמנות, אין כלל
מקום להאריך את משך תקופת ההתיישנות נוכח העובדה כי תקופת ההארכה המירבית עומדת על
שנה, שאף זו חלפה טרם הגשת התביעה, שהוגשה כאמור בחודש מרץ 2006.

טוענים התובעים, כי האלמנות הסתלקו מחלקן בעזבון לטובת הקטינים. דא עקא, לא
הוגש כל תצהיר הסתלקות בהתייחס לסאמיה, אלא למונא בלבד. זאת ועוד, הגם שסעיף 6(ב)
לחוק הירושה, התשכ"ה-1965, קובע כי "מי שהסתלק מחלקו בעזבון, רואים אותו במידה שהסתלק כאילו לא היה יורש
מלכתחילה;..."
נפסק כי כאשר "בבסיסה של ההסתלקות ניכרת רמייה או כוונה לפגוע בזכויות צדדים סמוכים, על
בית המשפט להעמיק ולבחון את נסיבות הפעולה מחוץ לגידרי חוק הירושה, על מנת שלא
ינזקו האחרונים בברכתו של החוק. הוראות החוק אינן מיועדות, בבחינת תכליתן, לשמש
כסות למבקש לגרוע מזכויותיהם של בעלי התביעות כנגדו, ועל כן פעולה מעין זו הינה
שימוש לרעה בזכויות משפטיות וניתן לבטלה"
(ע"א 4372/91 סיטין נ' סיטין, פ"ד מט(2) 120,עמ' 129-130). דברים אלו נאמרו
אמנם לגבי הסתלקות מחלק בעזבון על מנת לפגוע בזכויות נושים, אולם הרציונל העומד
בבסיסם יפה אף למקרה דנן.

מכל מקום, משלא שוכנעתי כי בנסיבות שצוינו על ידי התובעים יש כדי להצדיק
הארכת תקופת ההתיישנות אף לגבי הקטינים – כפי שיובהר להלן - מתייתר הדיון בסוגייה
זו.

6.
המונח העדר "אפשרות סבירה", כלשון ס' 5א לחוק, פורש בפסיקה כנסיבות אובייקטיביות שלא היו בשליטת
התובעים (ר' בש"א (מחוזי נצרת) 1575/05 רשיד נ' מדינת ישראל, תק-מח
2006(1) 2050; בש"א (שלום חיפה) 14154/06 מדינת ישראל נ' מסבאח (לא פורסם,
8.1.2007); בש"א (שלום ת"א) 3081/06 סואלחה נ' המפקד הצבאי ביהודה ושומרון
(לא פורסם, 15.10.2006); בש"א (שלום נצרת) 4469/06 משרד הבטחון נ' עבידאללה
(לא פורסם, 5.9.2006).

האם הנסיבות להם טוענים התובעים עומדות בהגדרה זו?

7.
כאמור, נסיבות המניעות נטענות ביחס לשתי האלמנות – מונא וסאמיה. דא עקא, על
אף שהוגש תצהיר מטעמה של הראשונה, לא הוגש כל תצהיר מטעמה של סאמיה, ומשכך דינן של
הטענות שהועלו בעניינה של זו להידחות על הסף (ר' בש"א 486/99 שלמון נ' עזבון
המנוח נאסאן רובין, תק-על 99(2) 1256, 1257).

לגופו של ענין, ביחס לטענות בדבר המצב הנפשי הקשה – מלבד האמור בתצהירה של
מונא לפיו "...הייתי בהלם גמור עם מות בעלי...(ו)כי מאז נישואי עם בעלי המנוח... לא היה לי שום נסיון במגע עם רשויות
ומוסדות", לא הובאה חוות דעת רפואית או כל תעודה רפואית לאישוש הטענה ולא ניתן כל
הסבר מדוע דווקא עתה הוסרה המניעה הנטענת, כאשר מההלכה הפסוקה עולה, כי אף כאשר
הועלתה טענה של מצב נפשי שמנע עמידה במועדים הקבועים בתקנות סדר הדין האזרחי,
התשמ"ד-1984, נדרש כי תהיה מגובה בתעודה רפואית (ר' רע"א 4690/00 אוליאל נ'
שרון, תק-על 2001(2) 642, 643). קל וחומר במקרה דנן, שעניינו הארכת מועד
מהותי ולא דיוני.

זאת ועוד, מטבע הדברים, הרג או פציעה של קרוב משפחה מהמעגל הפנימי מביאים
לעתים אף למצבים נפשיים כפי הנטען. למרבה הצער, זוהי נחלתם של מרבית התובעים במסגרת
החוק, ואין במצב הנטען במקרה דנן כדי להצדיק אבחונו מכל אותם מקרים.

8.
טענה נוספת בפי התובעים בת"א 8141/06 הינה, אובדן תעודת הזהות של מונא
שכנטען מנע ממנה לצאת מביתה. אולם, טענה זו נסתרת מיניה וביה בתעודת עובד הציבור
שהמציאה המדינה, לפיה הוצאת תעודת הזהות החדשה בשנת 2004 נעשתה עקב העובדה כי
התעודה הקודמת היתה בלויה, ולא מחמת אובדן. זאת ועוד, בפי התובעים לא היה כל הסבר
לעובדה שבמשך כשנה לא עשתה מונא דבר על מנת להוציא תעודת זהות חדשה, ולעובדה כי
התביעה הוגשה כשנה ומחצה אף לאחר הוצאת תעודת הזהות החדשה, דבר המלמד שלשיהוי בהגשת
התביעה לא היה קשר כלשהו למצבה של תעודת הזהות, אפילו טענת התובעים בענין היתה
נכונה.

כן נטען בת"א 8142/06 לענין מצבה הרעוע של המשפחה כתוצאה מכך שסאמיה הינה
תושבת האיזור. עם זאת, לא הוברר מדוע היה בכך כדי להביא לשיהוי בהגשת התביעה, מה גם
שזו הוגשה על ידי עורך-דין ולא במישרין על ידי המשפחות.

באשר לטענותיהם הכלליות של התובעים אודות ההקלה המתבקשת בהארכת המועד נוכח
העובדה כי מדובר בתובעים קטינים – אכן, נוכח גילם של התובעים הורחב שיקול הדעת של
בית המשפט בסוגיית הארכת המועד להגשת התביעה – משנת הארכה אפשרית במקרה של בגירים
ועד לשלוש שנים במקרה של קטינים. אולם, משהרציונאלים בבסיס קיצור תקופת ההתיישנות
אינם הענשת התובעים בגין רשלנותם לכאורה, שהובילה לשיהוי בהגשת התביעה, אלא הקושי
הראייתי המיוחד בתביעות מסוג זה (ר' דברי הסבר להצעת חוק לטיפול בתביעות של פעולות
כוחות הבטחון ביהודה והשומרון וחבל עזה, התשנ"ז-1997, ה"ח 2645, ע' 499) אינני רואה
מקום לטעונים שהועלו ע"י ב"כ התובעים בענין. מכל מקום, משקבעתי כי לא הוכחה מניעות
מצד האלמנות – האפוטרופות – להגשת התביעה, ברי כי לא היתה מניעה נפרדת לקטינים
להגשת התביעות.

9.
אף בטענה לענין קיומו של תחקיר צה"ל בענין הארוע, אין כדי לשנות התוצאה
דלעיל, הן משום שבמסגרת השיקולים שנקבעו בדין להארכת תקופת ההתיישנות אין כל נגיעה
לטיב הראיות הקיימות בפועל, והן מאחר שלטענת המדינה – שלא נסתרה – התיעוד היחיד
הקיים הינו "דו"ח סיכום אירועי בט"ש באיו"ש ובאזח"ע ליום 9.4.02",
המתייחס, ביחס לאזור דורא, אך ורק לירי בנשק קל לגבי מחבלים או חשודים אחרים ואינו
נוגע כלל לאירוע נשוא התביעות, שכנטען נגרם כתוצאה מירי טיל ממסוק.

10.
סוף דבר, משלא מצאתי כי יש מקום להארכת תקופת ההתיישנות, נדחות התביעות נוכח
ההתיישנות בהגשתן. ממילא התייתר הדיון בבקשות להטלת ערובה.

אשר על כן, אני דוחה את התביעות בת"א 8141/06 ובת"א 8142/06.

בנסיבות הענין איני עושה צו להוצאות.

5129371

54678313ניתן היום, ט"ז בתמוז תשס"ז (2 ביולי 2007), בהעדר הצדדים. המזכירות תמציא
העתקי פסק הדין לב"כ הצדדים בפקס וכן בדואר אלקטרוני ככל שניתן.

מותר לפרסום מיום 2.7.07.

5129371

חנה בן עמי 54678313-8141/06

חנה בן-עמי, שופטת

שרה

נוסח מסמך זה כפוף לשינויי ניסוח ועריכה