Subject: Nevo.co.il
From: <Saved by Windows Internet Explorer 8>
Date: Thu, 25 Nov 2010 14:13:19 +0200

נבו הוצאה לאור

בתי המשפט

עתמ004112/07

בימ"ש לעניינים מינהליים חיפה

03/05/2007

תאריך:

בפני כב' השופט: ר. שפירא

העותרים

1 . אוולין (כיאט)
פאולסון

2 . סלים
כיאט

בעניין:

נ  ג  ד

המשיבה

מדינת ישראל

משרד הפנים מינהל האוכלוסין

פסק דין

עתירה זו הוגשה כנגד המשיבה בבקשה ליתן צו אשר יורה למשיבה להעניק לעותרת
מס' 1 אשרה ורישיון לישיבת קבע בישראל מכח הסמכות הקבועה בסעיף 2 לחוק הכניסה
לישראל, התשי"ב-1952, ולחלופין, רשיון ארעי שיוארך מעת לעת כל עוד העותרת בחיים.

העותרת 1 אזרחית ארה"ב, בת כ-95 שנים, אלמנה וערירית ומוכרזת כפסולת דין
בהיותה עיוורת וכן סובלת מחולאים אחרים. עד להגעתה לישראל ביום 6.2.06 התגוררה
כדיירת מוגנת בניו יורק. לעותרת 1 נכסים רבים בישראל, רובם מושכרים למשרדי הממשלה.
העותר 2 הוא אחיינה, תושב ישראלי, חי ומתגורר בחיפה ומונה להיות אפוטרופוס של
העותרת על ידי בימ"ש לעניני משפחה.

לאחר שהעותרת לא יכלה עוד לכלכל את צעדיה ולדאוג לצרכיה בארה"ב, ולאחר שחלה
החמרה במצבה הרפואי, ראה עצמו העותר 2 מחוייב להביא את העותרת
ארצה
כדי שיוכל לטפל בה. יצויין כי מדובר בבני משפחה. העותרת הגיעה לארץ במעמד של תייר
ורשיונה מסוג ב/2 הוארך. העותרת נזקקה להעסיק עובד זר שיטפל בה, וזאת בהמלצת גורמים
סיעודיים והנושא הוסדר בהתאם.

המשיבה הודיעה לעותר כי לא ניתן יהיה להאריך עוד את שהיית העותרת בישראל.
בשים לב למצבה המיוחד נקט העותר 2 שורה של פעולות ובין היתר פנה גם לקבלת אישור
לשהייתה של העותרת בישראל. הנימוק העיקרי היה גילה ומצבה הבריאותי, והסיכון הממשי
לשלומה שיש מעצם הרחקתה ממשפחה מטפלת. להשלמת התמונה יובהר כי משפחת העותרת מתגוררת
בישראל. העותרת עצמה ילידת ארה"ב לאחר שהוריה היגרו מפלסטינה לארה"ב עוד בראשית
המאה הקודמת.  עם זאת, למשפחה נכסים
רבים בארץ ואף חלקת קבר.  מכאן שהגם
שמדובר באזרחית ארה"ב כל חייה, הרי שיש לה זיקה לישראל מכח הנכסים הרבים הנמצאים
כאן וכן בשים לב למשפחתה המתגוררת בישראל. עם זאת, לא הנכסים מהווים רכיב בעל
משמעות בעתירתה אלא גילה ומצבה הרפואי הקשה, וההשלכות שיש על חזרתה לארה"ב על חייה.

המשיב דן בבקשתה והחליט לדחותה. מכאן העתירה שהוגשה לפניי.

כפי שעולה מטעון הפרקליטה שהופיעה בפניי, ומהודעה שהוגשה לביהמ"ש בכתב עוד
ביום 30.4.07, נבחן שוב עניינה של העותרת לאחר שהוגשה העתירה. המשיבה, באמצעות ראש
מינהל האוכלוסין, שקל שוב את ענינה והחליט להתיר את שהייתה של העותרת בישראל בשל
טעמים הומניטריים. למעשה, התקבלה בפועל החלטה בה ניתן הסעד המבוקש לעותרת, דהיינו
רשיון לשהיית קבע בישראל. הודעה כאמור נמסרה לביהמ"ש ולב"כ העותרת.

המחלוקת שבין הצדדים נותרה בסוגיה דיונית והיא: האם תמחק העתירה או שיינתן
פסק דין הנותן תוקף להודעה. עוד מחלוקת בין הצדדים בכל הנוגע לדרישת העותרים לחייב
את המשיבה בהוצאות הגשת העתירה.

כפי שיפורט, סבור אני כי צודקים העותרים בטיעוניהם, הן לענין מתן פסק הדין
הנותן תוקף להודעה שנמסרה מטעם המדינה, שלא בדרך של מחיקת העתירה, והן בדרישתם
לחייב את המדינה בהוצאותיהם.

בכל הנוגע לסעד העיקרי – העותרים הגישו עתירה בה ביקשו כי יינתן לעותרת
מעמד של תושב באופן שיאפשר לה להמשיך ולשהות בישראל. מעת שהתקבלה ההחלטה לאפשר את
המעמד הנ"ל והמדינה הודיעה על כך לביהמ"ש, יש לתת להודעה זו תוקף של פסק דין, כשם
שניתן תוקף של פסק דין להסדר פשרה.

אשר על כן אני נותן תוקף של פסק דין להודעת המדינה לפיה יינתן מעמד שיסדיר
את שהייתה של העותרת בישראל ככל שיידרש.

כמו כן סבור אני כי יש צידוק בחיוב המדינה בהוצאות העותרים.

למעשה, כל הנתונים שהובאו בפני ביהמ"ש, הובאו בפני המשיבה בעת שנדון ענינה
של העותרת. ניתן ללמוד מפרוטוקול הדיון בועדה בין משרדית למתן מעמד מטעמים
הומניטריים, פרוטוקול מיום 5.11.06, חתום על ידי מר קציר, כי הנתונים כולם היו בפני
הועדה. בהחלטה ללא כל הנמקה, קבעה הועדה, כמפורט באותו מסמך,  כי אין הצדקה למתן מעמד. להחלטה זו, כאמור,
לא היתה כל הנמקה ולא הובהר בהחלטת הועדה מדוע סבורים חבריה כי בנתוניה האישיים של
העותרת אין כל מקום ליתן לה סעד הומניטרי. בהעדר הנמקה, לא ניתן גם לקבל את טעוני
הפרקליטה כי ההחלטה, כפי שהתקבלה, היא החלטה סבירה. לא ניתן כל הסבר מדוע לא מוצאת
הועדה טעם הומניטרי לאפשר את המשך שהייתה של העותרת 1 בישראל, וזאת כאשר מביאים
בחשבון את גילה (95), עוורונה ובעיותיה הרפואיות, וכן את כל הארועים שארעו בניו
יורק אשר בעקבותיהם החליטה משפחתה להביאה לישראל. החלטה ללא כל הנמקה, ומבלי שתהיה
התייחסות לכל הטעונים שהובאו בפני הועדה, אינה יכולה להחשב כהחלטה סבירה ובכל מקרה
לא ניתן ללמוד מנוסח ההחלטה כי ניתן משקל ראוי לכל אותם נימוקים.

על חוסר הסבירות של ההחלטה הראשונה ניתן ללמוד מהעובדה שהמשיבה שינתה את
עמדתה לאחר שהוגשה העתירה לביהמ"ש. המשיבה לא הצליחה להצביע לביהמ"ש ולו על נתון
אחד נוסף, מעבר לעצם הגשת עתירה, אשר הובא כעת בפני ראש מינהל האוכולוסין, אשר
הצדיק שינוי של החלטה אשר לטענת המדינה היתה החלטה סבירה. למעשה, הנתון היחיד
שהשתנה הוא שהוגשה העתירה. ככל שהדבר נוגע למצבה של העותרת, הרקע האישי וכל הנתונים
שפורטו בהרחבה בפני הגורמים המחליטים, לא הובא כל נתון חדש. מכאן שניתן ללמוד על
העדר סבירות ההחלטה הקודמת, אשר ככל הנראה לא שקלה את כל הנתונים הרלבנטיים, כפי
שניתן ללמוד מהעדר ההנמקה.

יצויין כי לא התקיים בפניי דיון מפורט בנוגע לסבירות ההחלטה המנהלית. עם
זאת וכאשר בוחנים את העובדות של המקרה על רקע העדר ההנמקה, וכאשר מביאים בחשבון את
החובה לדאוג לקשיש החולה, יהיה אזרח המדינה או שוהה בה מטעמים אחרים, סבור אני כי
אין מנוס במבחן התוצאה להגיע למסקנה כי ההחלטה המנהלית הראשונה לא עומדת באמות מידה
של סבירות, ולא בכדי החליט המשיב לשנותה. אין לי בענין זה אלא להפנות אל דברים שאמר
ביהמ"ש העליון בע"פ 1280/06, רועי כרמלי נ' מ"י, פורסם תק-על 2007(1)
3086, שם אישר ביהמ"ש העליון גזר דין של נכד שהזניח את סבתו תוך שהוא מרחיב בדבריו
על הערך של דאגה לקשיש. נראה כי הדברים שנאמרו שם, נכונים לא רק לפרט אלא גם למדינה
והדאגה לקשיש והחולה, ובמקרה זה לקשישה בת 95 שהיא גם עיוורת, מטילה חובות על הרשות
המנהלית ליתן לנתונים אלו משקל. הפסוק שצוטט על ידי כב' השופט רובינשטיין בע"פ
1280/06 "אל תשליכיני לעת זיקנה ככלות כוחי אל תעזבני" (תהילים ע"א, ט')
צריך להנחות לא רק את הפרט אלא גם את רשויות המדינה.

נראה כי לא ניתן בהחלטה הראשונה משקל מספיק לנתוניה, אשר היה בהם גם כדי
להצדיק מתן סעד ולו מטעמים הומניטריים שעניינם דאגה לקשיש ולחולה. ראה לענין זה על
דרך ההיקש דברים שנאמרו ב:

עת"מ (י-ם) 246/05, נפשיה נ' משרד הפנים, תק-מח' 2005(3),
11182;

עת"מ (ת"א) 2681/04, קאדאונג נ' מדינת ישראל, פסק דין מיום
12.1.05, פורסם בנבו;

עת"מ (ת"א) 1228/06, ח' מרטינובסקי ואח' נ' משרד הפנים,
תק-מח' 2007(1), 9269.

בשים לב לכל האמור לעיל, סבור אני כי אכן ההחלטה הראשונה של המשיבה לא היתה
סבירה. טוב עשתה המשיבה אשר שינתה את החלטתה בטרם נדונה העתירה ונראה כי המשיבה
עצמה הגיעה אל המסקנה כי החלטתה הראשונה אינה יכולה לעמוד במבחן.

מכאן, שניתן להגיע למסקנה שהעותרים הוטרחו שלא לצורך להגיש עתירה לביהמ"ש,
וכל זאת כדי לקבל סעד שניתן היה לתת להם בלא שהעתירה תוגש ותבורר, כפי שבסופו של
דבר היה בפועל. מקום בו העתירה לבית המשפט הביאה לזירוז הטיפול בעותר על ידי הרשות
המנהלית והפעלת נהלים שראוי היה להפעילם, אך לא הופעלו במסגרת הטיפול של הרשות טרם
הגשת העתירה, יש לקבוע כי הייתה הצדקה להגשת העתירה ולקבוע תשלום הוצאות לעותר.
ראה:

בג"צ 2509/03 עו"ד שמואל גרוסמן ואח' נ' ויקטור קריספל ואח',
תק-על 2006(2), 3795, עמ' 3796.

כלל בסיסי הוא שאדם הנדרש להתדיינות משפטית יהיה זכאי שישולמו הוצאותיו.
באין נסיבות מיוחדות המצדיקות לשלול מבעל דין שזכה בהתדיינות וקיבל סעד כמבוקש, יש
מקום לפסוק לזכותו הוצאות. בעל דין שזכה בהתדיינות, זכאי שלא יצא ניזוק מעצם קיום
התדיינות. העובדה שהצד שכנגד פעל בתום לב, או בסבירות, היא לכשעצמה אינה עילה
לשלילת הוצאות ופגיעה בקניינו של הזוכה. וכאמור, במקרה זה אף איני סבור שהמשיבה
פעלה בסבירות. ראה לענין שיקולי ביהמ"ש בפסיקת הוצאות:

גורן, סוגיות בסדר דין אזרחי, מהדורה תשיעית, עמ' 698 ופסקי
הדין המאוזכרים שם;

בג"צ 891/05 תנובה מרכז שיתופי לשיווק תוצרת חקלאית בישראל בע"מ
(עותרת בבג"ץ 891/05) ואח' נ' הרשות המוסכמת למתן רשיונות יבוא-משרד התעשיה והמסחר
(משיבים בבג"ץ 891/05) ואח', תק-על 2005(2), 4087.

ניתן ללמוד על דרך ההיקש, על המקרים המתאימים בחיוב המדינה בהוצאות, וגם
לענין הליכים מנהליים, מהפסיקה העניפה בענין חיוב המדינה בהוצאות נאשם שזוכה בהתאם
להוראות סעיף 80 לחוק העונשין.

סעיף 80 מפרט שתי עילות לפסיקת הוצאות: הראשונה היא שלא היה יסוד לאשמה
מלכתחילה והשניה, עילה רחבה יותר, שראה ביהמ"ש נסיבות אחרות המצדיקות את חיוב
המדינה להוצאות. העילה הראשונה נבחנת לפי מצב הראיות אשר היו בפני הפרקליטות בעת
שהחליטה להגיש כתב אישום. אם נמצא בבחינת הראיות כי במועד הגשת כתב האישום לא היה,
על בסיס הנתונים שעמדו לנגד עיני התביעה, מקום להגיש כתב אישום כי אז זכאי נאשם
שזוכה, שהוצאותיו ישולמו. ראה:

עפ 7115/04 בן ברוך נ' מ"י, תק-על 2007(2),
899;

ע"פ 6137/05 רובשן שלומוב נ' מדינת ישראל, תק-על 2007(1),
93;
ע"פ 4466/98 ראמי דבש נ' מדינת ישראל, פ"ד נו(3),
73.

5129371

54678313ניתן להעתיק עקרונות אלה גם להליך שבפניי. כאשר על בסיס הראיות שהיו בפני
המשיבה ניתן היה לקבל החלטה שתייתר את הצורך בדיון, וכאשר החלטת המשיבה לא היתה
מבוססת ולא היתה סבירה, כי אז זכאי העותר שנדרש לממן הליכים משפטיים, שהמדינה תישא
בהוצאותיו. לענין זה סבור אני כי יש להביא לידי ביטוי, מעבר לעקרונות והכללים
שפורטו לעיל, גם את ההגנה על קניין הפרט בהתאם להוראות חוק יסוד: כבוד האדם
וחירותו, המחייבת להביא בחשבון במסגרת פסיקת הוצאות את זכותו של אדם שקניינו לא
ייגרע עקב הצורך בהתדיינות מיותרת.

אין כמובן על ביהמ"ש חובה לפסוק את מלוא ההוצאות ואולם אין כל עילה שלא
לחייב בנסיבות אלו של הטרחת עותר לביהמ"ש שלא לצורך, בהוצאות המקובלות בהליכים מסוג
זה.

5129371

54678313

אשר על כן, אני נעתר לבקשת העותרים, ומחייב את המשיבה לשלם לעותרים את
הוצאותיהם ושכר טרחת עורך דינם בסכום כולל של 10,000 ₪ בתוספת מע"מ כחוק. סכומים
אלו ישאו הפרשי הצמדה וריבית כחוק מהיום ועד התשלום המלא בפועל. כמו כן יש להשיב
לעותרים את האגרה ששולמה בסך 1,675 ₪ בצירוף הפרשי הצמדה וריבית כחוק מיום 26.3.07
ועד למועד התשלום המלא בפועל.

ר. שפירא 54678313-4112/07

המזכירות תמציא העתקים לב"כ הצדדים.

ניתן היום ט"ו באייר, תשס"ז (3 במאי 2007) בהעדר הצדדים.  ר. שפירא, שופט

נוסח מסמך זה כפוף לשינויי ניסוח ועריכה

נבו הוצאה לאור