Subject: Nevo.co.il
From: <Saved by Windows Internet Explorer 8>
Date: Tue, 28 Dec 2010 14:13:06 +0200

נבו הוצאה לאור

בתי המשפט

א  005801/02

בית משפט השלום
ירושלים

06/10/2005

כב' השופט כרמי
מוסק-סגן נשיא

בפני:

חוסאם ג'ויחאן

בעניין:

התובע

נ ג ד

מדינת ישראל

הנתבעת

פסק דין

1.
התובע נפגע בתאריך
30/9/00, בשעה 13:00 לערך בעת שעבד כנהג אמבולנס של "הסהר האדום". באותו היום היו
התפרעויות של מתפללים מוסלמים בהר הבית. למקום הוזעקו כוחות מג"ב ומשטרה. במקום היו
פצועים והתובע הוזעק לפנות פצועים מהמקום.

2.
התובע הגיע לאזור הר הבית, החנה את האמבולנס בסמוך ופנה רגלית לכיוון שער
"המג'לס" בכוונה להכנס לתוך שטח הר הבית כדי לטפל בפצועים. ליד האמבולנס נשאר איש
צוות אחר שהעיד לפני.

5129371

3.
התובע הגיע לשער המג'לס, וביקש להיכנס לתוך מתחם הר הבית. הוא הוזהר על ידי
אחד מאנשי הוואקף כי כוחות הבטחון יורים ואם יכנס קיימת סכנה שיירה. חרף אזהרה זו,
ומתוך חובתו לתפקידו, פתח התובע את השער, לפי עדותו, פתח צר של 30 ס"מ. הוא ביקש
להכנס פנימה וסימן לחייל בדבר כוונתו. החייל אישר לו בתנועת ראש להיכנס אולם באותה
שניה, ספג יריה של כדור גומי ברגלו השמאלית.

4.
בעת הארוע היה התובע לבוש בבגד כתום של כוחות ההצלה, ועליו סימון ברור של
הסהר האדום.

5.
הנתבעת הודיעה לבית המשפט כי היא מכירה באחריותה לפצות את התובע עבור הנזקים
שנגרמו לו, אלא שהמחלוקת היא בשאלת אחריותו של התובע לאירוע וכן בשאלת גובה הנזק.

6.
אחריות התובע - במהלך הדיון וכן בעת סיכומי הצדדים, טען ב"כ הנתבעת
כי התובע "הסתכן מרצון".

7.
סעיף 5(א) לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] קובע כדלקמן:

"בתובענה שהוגשה על עוולה תהא
הגנה שהתובע ידע והעריך, או יש להניח שידע והעריך, את מצב הדברים שגרמו לנזק וכי
חשף עצמו או רכושו למצב זה מרצונו".

8.
נקבע לא אחת בפסקי דין כי כדי לקבל טענה זו על בית המשפט להשתכנע כי התקיים
אצל התובע יסוד:הידיעה" - היינו ידיעה והערכה נכונים של הסיכון והיקפו.

(ראה ת"א (י-ם) 676/83 אשכר נ. שיכון ופיתוח,  פ"מ תשמ"ו(ג) 5, עוד נקבע כי אם אדם סביר
היה נכנס לסיכון שהתובע נכנס אליו אין מדובר עוד בטענת ה"סתכנות מרצון" אלא
בהתנהגות סבירה, או "סיכון מאונס" (ראה ע"א 897/75 ווסטצ'סטר נ' קורן פ"ד
ל"א(1) 660). יש להוכיח כי המתסכן ידע על זכותו להישמר מהסכנה. (ראה פס"ד
ווסצ'סטר), ההסכמה להסתכנות צריכה להיות קשורה גם לנזק עצמו ולא רק לעצם ההסתכנות,
על ההסכמה להיות מפורשת לכך שהתובע יישא בנזק ללא פיצויים. (ראה ע"א 3124/90 סבג
נ' אמסלם  פ"ד מ"ט(1) 102 וכן ראה
פס"ד ווסטצ'סטר הנ"ל).

9.
מהראיות שנשמעו לפני, לא עלה כי התובע פעל כמי שוויתר על זכותו לפיצוי, או
כי היה מודע באופן וודאי לכך שאם יפתח את השער יירה. יש לזכור כי התובע הגיע למקום
כאיש צוות של אמבולנס שתפקידו היה לפנות פצועים. לא יעלה על הדעת לומר כי אדם זה,
שעה שהוא לובש בגד מזהה, צריך לצפות כי כוחות הבטחון יירו לעברו. זה תפקידו וזו
חובתו לסייע לפצועים.

10.
יודגש, כי בתי המשפט קובעים לא אחת, כי אדם המתנדב לסייע לחברו, ומכניס עצמו
לסכנה, לא יחשב כמי שהסתכן מרצון וזאת לאור מדיניות חברתית. (ראה למשל ע"א 85/60
חברת מפעלי ים נ' סגל  פ"ד י"ד
1939) של אחת כמה וכמה יש לקבוע זאת כאשר מדובר באדם שפועל במסגרת כוחות ההצלה.

11.
לאור האמור, טענת ה"הסתכנות מרצון" נדחית.

12.
הנתבעת לא טענה בסיכומיה כי יש להטיל על התובע "אשם תורם", אם כי טענה כך
בכתב ההגנה (סעיף 20).

13.
גם כאן, אינני סבור כי יש להטיל דופי בהתנהגותו של התובע. הוא הגיע לשטח
בתוקף תפקידו, לבוש בבגד מזהה, סימן לחייל שאישר לו להיכנס, במישור הרמה המוסרית
שיש לייחס להתנהגות התובע, יהיה זה משגה חמור להטיל אשם תורם על מי שמגיע מתוקף
תפקידו לסייע לפצועים, ובעת שהוא מנסה לבצע את תפקידו נפגע. לאור האמור אינני סבור
כי יש לייחס לתובע אשם תורם כלשהו.

14.
הנכות הרפואית - פרופ' ליברגל מונה כמומחה מוסכם על הצדדים, בתחום
האורטופדיה. פרופ' ליברגל בדק את התובע וערך חוות דעת רפואית, בתאריך 9/3/04, בה
קבע לתובע נכות לצמיתות בשיעור של 28%. הנכות נקבעה כך: 20% עבור קישיון סובטלרי
ו-10% בגין פגיעה בינונית בתפקוד מישרי כף הרגל עקב פגיעה דיסטלית בעצב.

15.
המומחה נשאל שאלות והשיב עליהן ביום 27/12/04. מהשאלות עולה כי על התובע
להשתמש בנעל אורטופדית מותאמת דבר שישיג "תוצאה טובה". עוד קבע המומחה כי יתכן ויש
מקום שהתובע יעבור ניתוח בכף הרגל אולם הניתוח לא ישפר את נכותו.

16.
הנכות התפקודית - התובע משמש משך השנים, על פי עדותו כנהג. הוא עבד
בעבר כנהג אמבולנס ולאחר מכן כנהג אוטובוס. בתצהירו העיד כי מאז שנורה הוא אינו
יכול לעבוד יותר כנהג. פרופ' ליברגל קבע כי התובע יכול להתנייד בתחבורה ציבורית,
אוטובוס, כי התובע אינו כשיר לעבודה עם עמידה ממושכת או עומס על הרגל כמו הליכה.

17.
מקצועו של התובע בנהיגה, והתובע הסביר כי הפגיעה ברגל, למרות שמדובר ברגל
שמאל מפריעה לו גם בעת הנהיגה. יחד עם זאת, אישר התובע, כי במרבית כלי הרכב
הציבוריים, כמו אוטובוס, קיים היום הילוך אוטומטי, או חצי אוטומטי. מכך עולה כי
השימוש ברגל שמאל בעת הנהיגה, מופחת.

18.
יש להביא עוד בחשבון את גילו של התובע. התובע יליד 15/9/67 והוא כיום בן 38.
לפניו עוד 29 שנות השתכרות, והנכות ממנה סובל "סגרה" לפניו מקצועות רבים, ולמעשה
הותירה לו מקצועות הכרוכים בישיבה בלבד.

19.
לאור כל זאת, אני סבור כי יש להעמיד את הנכות התפקודית בגובה הנכות הרפואית,
לאור השלכותיה התפקודיות.

20.
מכאן,  יש לעבור ולחשב את סכום
הפיצויים על פי ראשי הנזק השונים.

21.
כאב וסבל - התובע עבר פציעה קשה של ירייה. הוא נזקק לשני ניתוחים,
לגבס, לקיבוע ונגרם לו נזק עצבי ברגל. בהתחשב בגובה הנכות שנקבעה, אני פוסק לתובע
בראש נזק זה סך של 130,000 ש"ח.

22.
אובדן השתכרות בעבר - על פי חוות דעתו של פרופ' ליברגל, התובע סבל
מנכות זמנית של 100% למשך שלושה חודשים, 50% למשך 3 חודשים נוספים. עוד קבע המומחה
כי התובע נזקק לטיפולי פזיוטרפיה משך 3 חודשים נוספים. לפיכך זכאי התובע לפיצוי
עבור הפסד שכר מלא משך 9 חודשים. שכרו של התובע היה בתקופת התאונה 3,200 ₪, לחודש.
יש להניח כי שכרו היה עולה, לפחות עקב עליית מדד ועליות שכר. לצורך החישוב יש
להעמיד את שכרו על בסיס של 3,500 ₪ לחודש, נכון להיום. התובע לא הביא ראיות כלשהן
כי אילו היה ממשיך לעבוד שכרו היה גבוה יותר. אינני מקבל את טענת התובע כי איבד
לחלוטין את כושרו להשתכר. לפיכך, כחלוף 9 חודשים, היה יכול למצוא עבודה אחרת. לאור
האמור, בתקופה שלאחר חלוף 9 חודשים מיום האירוע ועד היום זכאי התובע לפיצוי על פי
נכותו התפקודית, היינו סך של 980 ₪ לחודש, זאת לתקופה של 51 חודש. לאור האמור, סך
הפיצוי עבור הפסדי העבר הוא סך של 81,500 ₪, ובתוספת ריבית - סך של 90,000
₪.

23.
הפסד שכר לעתיד - לפני התובע עוד 29 שנות השתכרות. על פי הפסד חודשי
של 980 ₪ זכאי התובע לפיצוי של 228,000 ₪.

24.
סיעוד -  בתחשיבי הנזק,
עליהם סמך התובע בסיכומיו דרש עבור סיעוד סכום של 15,000 ₪. לאור טיב הפגיעה, משך
תקופות אי הכושר והמגבלות העתידיות הסכום נראה סביר בהחלט. לפיכך, אני פוסק לתובע
סך של 15,000 ₪.

25.
הוצאות - התובע לא צרף קבלות עבור הוצאות. להביא בחשבון את הצורך
בשימוש בנעליים אורטופדיות על פי המלצת המומחה. לפיו אני פוסק לתובע סך של 8,000
₪.

26.
ניידות - המומחה השיב כי התובע יכול להשתמש בתחבורה הציבורית. מנגד
אין להתעלם מקשיי התובע, אותם מציין המומחה עצמו לעמוד עמידה ממושכת או ללכת על
רגלו. לפיכך, יש לפסוק בראש נזק זה סכום גלובלי, בהתחשב בתחולת חייו של התובע. לאור
זאת, אני פוסק בראש נזק זה סכום של 55,000 ₪.

27.
ניכויים - התובע קיבל מהמוסד לביטוח לאומי סכומי כסף שונים בעת
שנקבעה לו דרגת נכות זמנית על ידי המוסד לביטוח לאומי. הוגשו מסמכי הביטוח הלאומי
מהם עולה כי התובע קיבל בעבר גמלאות בסך של 62,715 ₪. סכום זה נכון להיום הוא סך של
71,000 ₪. סכום זה יש לנכות מסכום הפיצויים.

28.
סיכום - לאור כל האמור, אני מחייב את הנתבעת לשלם לתובע סך של
455,000 ש"ח בצרוף שכ"ט עו"ד בסך של 91,000 ₪ בתוספת מע"מ, והוצאות
המשפט. הסכומים יישאו הפרשי הצמדה וריבית כדין מהיום ועד התשלום המלא בפועל.

29.
המזכירות תשלח העתק מפסק הדין לצדדים.

5129371

54678313

ניתן היום ג' בתשרי, תשס"ו (6 באוקטובר 2005) בהעדר
הצדדים.נ

כרמי מוסק 54678313-5801/02

כרמי מוסק, שופט

סגן נשיא

-

נוסח מסמך זה כפוף לשינויי ניסוח ועריכה

נבו הוצאה לאור